ПОСТАНОВА 
Іменем України

11 листопада 2020 року                                                 м. Кропивницький

справа № 401/2345/19
провадження № 22-ц/4809/1471/20 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Чельник О. І., Черненка В. В.,
секретар судового засідання Кравченко Я. С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат Ульянова Юлія Анатоліївна,
третя особа - Відділ державної реєстрації апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради, Житлово-будівельний кооператив №16 виконавчого комітету Світловодської міської ради,
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2020 року у складі головуючого судді Мельничика Ю. С.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: - Відділ державної реєстрації апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради, - Житлово-будівельний кооператив №16 (залучений ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати ( а.с.114 зв. ст.)), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.41-42,61-63), просив визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , та право власності на 1/2 частину спірної квартири, скасувати державну реєстрацію одноособового права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що в 1974 році між сторонами зареєстровано шлюб.
З 1982 року позивач став членом житлово-будівельного кооперативу багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 . У 1982 році отримав ордер на вказану квартиру та вселився до квартири разом з дружиною, де постійно проживали, спільно сплачували пайовий внесок за цю кооперативну трикімнатну квартиру. У січні 1992 року вони повністю сплатили пай, який є спільною сумісною власністю, оскільки пайові внески вносились за рахунок їх спільних коштів подружжя, частки у праві власності є рівними відповідно до положень законодавства. 
Після повної сплати пайового внеску позивач не звертався до реєстраційних органів для оформлення свого права у спільній сумісній власності на квартиру, оскільки за статутом ЖБК, членами якого вони були, квартири належать членам цього кооперативу, зокрема на праві спільної власності. 
Після розірвання шлюбу, з 08 листопада 2012 року ОСОБА_2 з їхніми спільними дітьми залишилась проживати в спірній квартирі, а позивач проживав окремо за адресою: АДРЕСА_3 , проте вважав, що квартира АДРЕСА_1 є його та відповідачки спільною сумісною власністю. Участі в утриманні квартири він не брав, оскільки там непроживав і не користувався комунальними послугами. 
Протягом останніх 14-ти років він працював та проживав у м. Києві. 
Натепер спірною квартирою користується відповідач одноособово. 
В липні 2019 року позивач дізнався, що відповідач у травні 2019 року зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру. З метою перевірки цієї інформації та отримання письмової відповіді щодо права власності на квартиру він звернувся до державної реєстраційної служби апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради та Світловодського КМ БТІ, на що йому було відмовлено. 
Відповідач відмовляється надати документи на спірну квартиру, не бажає сплатити йому компенсацію за половину вартості спільного сумісного майна, тому він вимушений звернутись до суду з позовом за захистом свого невизнаного права.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. від 03 грудня 2018 року, номер запису про право власності: 29315051, про державну реєстрацію права власності (розмір частки 1), за  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру  АДРЕСА_1 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Зазначено, що рішення суду є підставою для здійснення Відділом державної реєстрації апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державної реєстрації за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішене питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції в обгрунтування свого висновку зазначив, що сторони в період шлюбу повністю сплатили пайовий внесок за вказану  квартиру в ЖБК № 16, тому з моменту виплати паю - з 01 листопада 1995 року набули право власності  на  квартиру АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, суд вказав, що ОСОБА_1 звернувся до суду для захисту свого права власності, та не заявляв вимог про поділ майна подружжя, тому вимога про визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири не відповідає способу захисту його права, є передчасною.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Відповідач, в інтересах якої діє її представник адвокат Ульянова Ю. А., подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. 
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Не враховано, що з серпня 1998 року ОСОБА_1 виїхав зі спірної квартири в зв`язку з працевлаштуванням до м. Києві, де постійно проживав і працював по липень 2012 року. Повернувшись до м. Світловодськ, ОСОБА_1 поселився в будинку матері за адресою: АДРЕСА_3 , звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою. 
Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду від 08 листопада 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. В мотивувальній частині рішення встановлено факт, що сторони припинили фактичні шлюбні стосунки у вересні 2011 року. 
Про існування вказаного рішення ОСОБА_2 дізналась лише в 2018 році. 
24 березня 2015 року ОСОБА_1 за власним бажанням знявся з реєстрації у спірній квартирі і зареєструвався за фактичним місцем проживанням: АДРЕСА_3 .
Враховуючи не проживання в спірній квартирі протягом останніх 17 років, загальні збори ЖБК № 16 прийняли рішення від 27 березня 2015 року про виключення ОСОБА_1 з членів ЖБК № 16.
Дотепер, починаючи з кінця 2011 року, позивач не проявляв ніякого інтересу до спірної квартири, не сплачував кошти за її утримання, не займався її ремонтом та доглядом за цим майном, жодного разу не був там після повернення з м. Києва. Всі ці витрати несла відповідач, яка там постійно проживала разом з їхніми дітьми та внуками.
Крім того, відповідач відкрито та добросовісно володіла зазначеної квартирою одноосібно, більше 20 років і лише формальна відсутність судового рішення про визнання за нею цього права за набувальною давністю не може скасувати того факту, що за законодавством вона вже набула цю квартиру у одноосібну власність за набувальною давністю. Просто потреби в такому судовому рішенні не виникало, оскільки вона оформила це право в позасудовому порядку.
Не погоджується з доводами ОСОБА_1 , який вважає себе співвласником квартири, з тих підстав, що був членом житлового кооперативу і повністю вніс пайовий внесок.
Вважає, що позивач з 1998 року втратив будь-який зв`язок з квартирою та не проявляв до неї ніякого інтересу, не вживав будь-яких заходів до оформлення своїх прав, тому втратив право на вказане майно.
Датою, з якої позивач дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, є щонайменше 1998 рік, коли він виїхав з квартири до іншого міста, знаючи, що його права не оформлені, або 2011 рік, коли він розірвав шлюб в судовому порядку і знав, що при цьому його права на квартиру не оформлені, або, в крайньому випадку, 2015 рік, коли він виписався з квартири і знав, що втрачає останній зв`язок з квартирою, яка за ним не оформлена. Починаючи з будь-якої із вказаних дат позивач мав можливість оформити право власності на квартиру в судовому або позасудовому порядку, цього не робив, хоча знав, що відсутність реєстрації права власності на квартиру порушує його права.
З вказаних підстав, існують підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.
В оскарженому рішенні відсутні висновки суду щодо позовної давності, про яку зазначали сторони у своїх заявах і запереченнях, не наведено аргументів чому суд вважав, що строк на звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 не пропущений, або, якщо пропущений, то в чому полягає поважність причин його пропуску. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Відділ державної реєстрації апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради подав заяву про розгляд справи без участі його представника, зазначив, що задоволення позовних вимог залишає на розсуд суду.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши представника відповідача адвоката Ульянову Ю. А., яка підтримала доводи апеляційної скарги, позивача, який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення  необхідно скасуватив частиніскасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. від 03 грудня 2018 року про державну реєстрацію права власності (розмір частки 1), за  ОСОБА_2 на квартиру  АДРЕСА_1 .
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09 листопада 1974 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кірвоградської області від 08 листопада 2012 року (а.с.6).
У 1982 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали членами Житлово-будівельного кооперативу №16 Світловодського виконавчого комітету, одержали ордер та вселилися до квартири   АДРЕСА_1 , де були зареєстровані.
Відповідно до виданої Житлово-будівельним кооперативом №16 довідки № 16 від 03 грудня 2018 року, ОСОБА_2 є членом ЖБК №16, проживає в квартирі АДРЕСА_1 , та повністю виплатила пайовий внесок в сумі 12632 крб (а.с. 103).
Згідно довідки ЖБК №16 № 2 від 24 лютого 2020 року ОСОБА_2 є членом ЖБК №16, та є власником трикімнатної квартири  АДРЕСА_1 (а.с.119-120). Членом ЖБК № 16 був сплачений пайовий внесок станом на 01 листопада 1995 року в повній сумі 12632 рубля, а саме: у 1982 році сплачений перший внесок у розмірі 4200 руб., у 1985 році - 5430 руб., та 1250 руб., решта коштів пайового внеску сплачена у 1995 році у сумі 1752 руб. З 1998 року в квартирі проживала ОСОБА_2 з неповнолітньою донькою Кокорою Вітою. ОСОБА_1 з 1998 року в квартирі був зареєстрований, але фактично не проживав, а 24 березня 2015 року добровільно знявся з реєстрації у вказаній квартирі. 27 березня 2015 року загальними зборами ЖБК №16 ОСОБА_1 був виключениий з членів ЖБК №16, так як в квартирі не проживав 17 років і знявся з реєстрації в ній в 2015 році, претензій до ОСОБА_2 по пайовому внеску не пред`являв. За період з 1998 по 2011 рік комунальні платежі сплачувались ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно, а з 2011 по 2015 рік були борги по квартирі в сумі 9350 грн., які сплачувала ОСОБА_2 . З 2015 року по теперішній час всі комунальні послуги сплачує ОСОБА_2 .
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2013 року, позивача ОСОБА_1 було призначено опікуном над його рідним братом ОСОБА_3 (а.с.80).
Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 574 від 29.08.2013 (а.с.130), виданої ТОВ «Господарник-1», ОСОБА_1 станом на 29 серпня 2013 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 01.08.2019, виданої квартальним комітетом № 8, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , до складу сім`ї входять: ОСОБА_3 - брат, ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_5 - син дружини, ОСОБА_6 - син дружини (а.с. 12).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за  ОСОБА_2 03 грудня 2018 року зареєстроване право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , на підставі довідки № 16 від 03 грудня 2018 року виданої житлово-будівельним кооперативом №16 та технічного паспорта, виданого 28 листопада 2018 року Світловодським КМ БТІ. Вказана державна реєстрація вчинена приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Бабенко В. М. (а.с.82,93).
Відповідно до наданої Світловодським комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації інформації від 31.10.2019 № 85, право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не зареєстровано (а.с.101).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України (в редакції, чинній на час набуття майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Оскільки внески сплачувались до 1995 року, при вирішенні цього спору підлягають застосуванню і норми Закону України «Про власність», який набув чинності з 15 квітня 1991 року. Зокрема, статтею 16 Закону України «Про власність» було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб і сім`ю України.
Згідно зі статтями 15, 17 ЗУ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Норми ст. 60, 61, 63, 68-70 СК України аналогічно регулюють правовідносини щодо виникнення права спільної сумісної власності подружжя, порядку здійснення права спільної сумісної власності, визначення часток співвласників у праві власності, враховуючи що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Відповідно до частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Згідно частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 680/214/16-ц.
Встановлено, що сторони за час шлюбу були членами ЖБК № 16, згідно довідки станом на 01 листопада 1995 року пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 сплачені в повному обсязі, шлюб між ними розірвано 08 листопада 2012року. 
З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, не відноситься до майна, що є особистою приватною власністю чоловіка або дружини, оскільки право власності на квартиру в будинку ЖБК виникло у період шлюбу сторін після повного внесення паю за неї за рахунок спільних коштів подружжя, а відповідач не надала доказів того, що витрачені на оплату пайового внеску кошти належали їй особисто. 
Реєстрація права власності на нерухоме майно за одним із співвласників спільної сумісної власності не змінює правового статусу цього майна, оскільки має значення підстава виникнення цього права, в даному випадку майно набуте у власність після повної сплати паю за квартиру ЖБК за рахунок спільних коштів подружжя, що не спростовано відповідачем.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку. 
Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків колегія суддів не вбачає.
Доводи відповідача щодо зміни місця проживання, зняття з реєстрації у спірній квартирі, виключення з членів кооперативу ОСОБА_1 , не дають підстав для висновку про втрату останнім права власності на спірну квартиру, оскільки це відбулося після повної сплати пайового внеску за квартиру, надану в користування, набуття права власності на це майно, і не впливає на його право користування, володіння та розпорядження майном, що набуте під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.
Виключення із членів кооперативу відбулося вже після сплати пайових внесків за квартиру і набуття сторонами права власності на неї відповідно до Закону України «Про власність». 
Порядок виключення з житлово-будівельного кооперативу встановлюється Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу.  Рішення про виключення з житлово-будівельного кооперативу може бути оспорено в судовому порядку.
Питання правомірності виключення ОСОБА_1 з  житлово-будівельного кооперативу не є предметом цього спору, тому судом не обговорюється.  
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування позовної давності необхідно зазначити таке.
Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР 1963 року).
З урахуванням встановлених судом обставин правильним є висновок, що позивач позовної давності не пропустив, оскільки з часу набуття на підставі закону права спільної сумісної власності на спірну квартиру його право ніхто не оспорював і про порушення свого права він дізнався лише в 2019 році, коли відповідач ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на цю квартиру. 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Треба зазначити, що це визначення є неточним, оскільки позовна давність - це строк для захисту, а не для звернення особи до суду. Звернутися до суду особа може і після спливу відповідного строку давності. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 266 ЦК України). 
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
 Правила щодо застосування позовної давності до вимог про поділ подружнього майна вирішується в залежності від часу, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. За цим критерієм сформульовано два правила. 
Після розірвання шлюбу вимога про поділ майна може бути заявлена протягом позовної давності у три роки, при цьому цей строк обчислюється не від дня розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників (колишній подружжя) дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. 
Сторони не здійснили поділ подружнього майна в період шлюбу та під час його розірвання. 
Відповідач, після припинення шлюбу, за взаємною згодою з позивачем користується набутим за час шлюбу майном. 
В липні 2019 року позивач дізнався, що колишня дружина зареєструвала за собою спірну квартиру, саме з цього моменту починається обчислення позовної давності.
Доводи представника відповідача адвоката Ульянової Ю. А. про те, що ОСОБА_1 дізнався (або міг дізнатися) про порушення його права в 1998 році, або в 2011 році, в крайньому випадку у 2015 році, є необґрунтованими. 
Спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності бувшого подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , й відповідно до норм СК України належить їм у рівних частках.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири, вважаючи її передчасною за відсутністю вимог про поділ майна подружжя.
Позивач не оскаржує це судове рішення, доводи апеляційної скарги відповідача також не стосуються цих висновків суду, тому апеляційний суд не обговорює їх правильність і не переглядає судове рішення в цій частині. 
Щодо доводів представника відповідача адвоката Ульянової Ю. А. про те, що ОСОБА_2 є єдиним власником спірної квартири, оскільки, добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, і відповідно до норм ст. 344 ЦК України набувала право власності на це майно в цілому за набувальною давністю, враховуючи, що ОСОБА_1 виїхав зі спірної квартири, з 1998 року жодного дня не проживав у ній, не проявляв ніякого інтересу, не сплачував кошти на її утримання, не займався її ремонтом та доглядом за цим майном, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.
Право власності може набуватися різними способами, які поділяють на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.
Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності належать, зокрема, набуття права власності за набувальною давністю на окремі об`єкти (ст. 344 ЦК).
Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004, а п. 8 цих положень встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.
Вказана норма до спірних правовідносин не застосовується, крім того, право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, відповідач зустрічного позову з вказаною вимогою до суду не подавала, відповідно судом це питання не вирішувалось.
Враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставним вирішення судом першої інстанції питання законності рішення державного реєстратора і скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. від 03 грудня 2018 року про державну реєстрацію права власності (розмір частки 1), за  ОСОБА_2 на квартиру  АДРЕСА_1 , оскільки така вимога позивачем не заявлялась.
Скасовуючи рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. від 03 грудня 2018 року про державну реєстрацію права власності (розмір частки 1), за відповідачем на спірну квартиру,  суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.
Позивач заявляв вимогу про скасування державної реєстрації одноособового права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що рішення суду є підставою для здійснення Відділом державної реєстрації апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державної реєстрації за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У зв`язку з порушенням норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. від 03 грудня 2018 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру підлягає скасуванню, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог.
Рішення суду в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
В іншій частині рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2020 року є законним і обгрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні апеляційної скарги в оскарженій частині рішення суду першої інстанції, витрати по сплаті судового збору в сумі 1152,60 грн (а.с.194) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу, і компенсації не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2020 року в частині скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. від 03 грудня 2018 року, номер запису про право власності: 29315051, про державну реєстрацію права власності (розмір частки 1), за  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру  АДРЕСА_1 скасувати.
В іншій частині рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2020 року залишити без змін.
Відновити дію рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2020 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                 С. М. Єгорова

Судді                                                                        О. І. Чельник

                                                                               В. В. Черненко