ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 815/5639/16
адміністративне провадження № К/9901/21695/18, К/9901/21698/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е.,  Шевцової Н.В., 

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , за участю третьої особи Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційними скаргами Міністерства оборони України та ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року (головуючий суддя – Самойлюк Г.П., судді – Свида Л.І., Бжассо Н.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року  (головуючий суддя – Осіпов Ю.В., судді – Золотніков О.С., Скрипченко В.О.) у справі №815/5639/16, -
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України (відповідач-1), Міністерства оборони України (відповідач-2), в якому позивач, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Міністра оборони України від 10.10.2016 (прийнято ним по доповідній записці начальника Генерального штабу Збройних Сил України), яким визначено виплату позивачу, як кадровому офіцеру Збройних Сил України, грошового забезпечення лише за частину часу вимушеного прогулу, в якому він перебував з 08.10.2009 по 20.05.2015 в результаті незаконного звільнення з військової служби;
- зобов`язати Міністра оборони України у порядку, встановленому чинним законодавством України, прийняти рішення про виплату позивачу грошового і матеріального забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 08.10.2009 по 20.05.2015 включно та оформити це рішення належним службовим документом;
- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 25.07.2014 по 20.05.2015 Нарахування грошового забезпечення здійснити в обсязі, за складом і з підстав, як це визначено пунктом 12 резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у адміністративній справі №2а-6803/09/1570, яка набрала законної сили. Виплатити позивачу в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з цього грошового забезпечення;
- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошові кошти як компенсацію за речове майно, яке підлягало видачі позивачу, як капітану I рангу, за нормами забезпечення речовим майном згідно чинного на той час законодавства України, за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 по 20.05.2015 включно. Виплатити в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з цього грошового забезпечення;
- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити відповідно до чинного законодавства України індексацію грошових коштів на момент виплати позивачу коштів за час вимушеного прогулу з 25.07.2016 по 20.05.2015 включно;
- стягнути з Міністерства оборони України на користь позивача на відшкодування заподіяної йому протиправним рішенням Міністра оборони України моральної шкоди в розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень;
- зобов`язати військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у порядку, встановленому чинним законодавством України, виплатити помісячно в хронологічному порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з грошових коштів, вказаних в пунктах 3-5 позовних вимог за період з 25.07.2014 по 20.05.2015 включно, подавши з цього приводу щодо позивача, як застрахованої особи, у встановлені строки всі необхідні звітні документи за вищевказаний період у відповідні органи України.
Під час судового розгляду до участі у справі залучено в якості відповідачів військову частину НОМЕР_1 (відповідач-3), військову частину НОМЕР_2 (відповідач-4) та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державну казначейську службу України.
Ухвалою суду від 03.01.2017 залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , третя особа Державна казначейська служба України в частині позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошові кошти як компенсацію за речове майно, яке підлягало видачі позивачу, як капітану I рангу, за нормами забезпечення речовим майном згідно чинного на той час законодавства України, за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 по 20.05.2015 включно.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 в адміністративній справі №2а-6803/09/1570 визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України №666 (по особовому складу) від 17.08.2009 про звільнення з військової служби в запас. Позивач зазначає, що вказаним рішенням його поновлено на військовій службі з 08.10.2009. На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 в адміністративній справі №2а-6803/09/1570 наказом Міністра оборони України №150 (по особовому складу) від 05.03.2015 його призначено на посаду у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №88 (по стройовій частині) від 21.05.2015 зараховано до списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, а згідно наказу №93 (по стройовій частині) від 21.05.2015 він приступив до виконання обов`язків на посаді, відтак, на думку позивача, 20.05.2015 є днем його фактичного поновлення на військовій службі у Збройних Силах України. Позивач вважає період з 08.10.2009 по 20.05.2015 вимушеним прогулом. При цьому наголошується, що 13.05.2016 Міністром оборони України видано наказ №428 (по особовому складу) про звільнення позивача у відставку, однак відповідачами не вжито всіх заходів, спрямованих на його реалізацію, з метою повного забезпечення позивача грошовим та матеріальним забезпеченням на день виключення зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Позивач зазначає, що наказ Міністра оборони України №428 (по особовому складу) від 13.05.2016 є нереалізованим до того часу, поки позивачу не виплачено всі належні йому виплати згідно законодавства. Також позивач вказав, що з 26.06.2016 йому припинено виплату грошового забезпечення по займаній ним посаді, що спричиняє зменшення розміру його пенсії за вислугу років.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , третя особа Державна казначейська служба України про визнання протиправним та скасування рішення від 10.10.2016     р., зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.
Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014 по 19.05.2015, встановлене ст.9 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, виходячи з грошового забезпечення, яке підлягає виплаті ОСОБА_1 як військовослужбовцю у відповідності з діючим законодавством, в склад якого входить: посадовий оклад, оклад по військовому званню; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію); одноразові додаткові види грошового забезпечення та з урахуванням того, що на 29 жовтня 2002 року ОСОБА_1 займав посаду “заступника командира морського району-начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з посадовим окладом – 182 грн, мав допуск до державної таємниці по формі 2 і отримував надбавку за роботу з таємними документами (15%), мав класну кваліфікацію – спеціаліста 1 класу” і отримував надбавку за кваліфікацію.
Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити відповідно до чинного законодавства України індексацію грошових коштів на момент виплати позивачу коштів за час вимушеного прогулу з 26.07.2014 по 19.05.2015 включно.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи судові рішення у справі, суди попередніх інстанцій врахували обставини, встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі № 2а-6803/09/1570, що набрала законної сили. Суди звернули увагу, що дане рішення реалізовано, позивачем отримано грошове забезпечення за період з 30.01.2002 по 25.07.2014, у зв`язку з чим рішення №10430/з/1 від 10.10.2016 щодо виплати у встановленому порядку капітану І рангу ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у справі №2а-6803/09/1570 прийнято відповідачем в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України та іншими нормативно-правовими актами, та станом на час розгляду даної справи є реалізованим, а відтак відсутні правові підстави для його скасування. Оскільки позовна вимога про зобов`язання Міністра оборони України у порядку, встановленому чинним законодавством України, прийняти рішення про виплату позивачу грошового і матеріального забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 08.10.2009 по 20.05.2015 включно та оформити це рішення належним службовим документом, є похідною від першої позовної вимоги, суди також відмовили в її задоволенні. Суди також зазначили, що оскільки лише 05.03.2015 Міністром оборони України прийнято наказ №150 (по особовому складу), яким на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014, зокрема, поновлено позивача на військовій службі з 08.10.2009, відповідачами не обґрунтовано та не доведено правомірності їхньої бездіяльності щодо не поновлення на військовій службі позивача у період з 25.07.2014 до 20.05.2015. Враховуючи, що Міністерством оборони України значний час не приймалось відповідного рішення у встановленому порядку, суди дійшли висновку, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014 по 19.05.2015 має бути нараховано та виплачено ОСОБА_1 саме Міністерством оборони України. При цьому позовні вимоги щодо виплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з цього грошового забезпечення, суди визнали такими, що не грунтуються на приписах чинного законодавства та задоволенню не підлягають,  адже саме роботодавець виступатиме податковим агентом при нарахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відтак чинним законодавстом чітко врегульовано обов`язки роботавця як податкового агента щодо утримання податків при нарахуванні доходів. Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача грошових коштів на відшкодування завданої йому протиправним рішенням Міністра оборони України моральної шкоди у розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень суди зазначили, що за результатом розгляду цієї справи не встановлено протиправності вищевказаного рішення, у зв`язку чим відмовлено в цій частині позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
31 липня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 (далі – скаржник-1) на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року, в якій позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення позову. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник-1 вказує, що Міністр оборони був зобов`язаний виконати рішення від 25.07.2014 в частині виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, проте спірне рішення від 10.10.2016 не містить зазначень про необхідність здійснення виплати позивачу такого середнього заробітку. Позивач вважає, що своїм протиправним рішенням Міністр фактично перешкоджає відновленню його прав та законних інтересів як незаконно звільненого військового. Вказує, що на момент виключення його зі списків особового складу грошове та матеріальне забезпечення за період з 25.07.2014 по 20.05.2015 йому виплачено не було внаслідок відсутності вказівки про таку виплату у рішенні Міністра оборони України від 10.10.2016. Також позивач вважає, що з належних йому сум грошового забезпечення необхідно здійснити відрахування сум податків, зборів та обов`язкових платежів, однак суди відмовили в задоволенні цієї частини позовних вимог. Враховуючи глибину та психологічний прояв моральних страждань позивача, останній вважає, що розмір грошових коштів, які позивач просить стягнути з відповідача, є обґрунтованим.  
03 серпня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Міністерства оборони України (далі – скаржник-2) на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року, в якій відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позову. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник-2 вказує, що позивач знав про своє поновлення наказом від 05.03.2015, проте ухилявся від прибуття до місця проходження військової служби. Вказує, що позивач після поновлення на службі наказом від 05.03.2015 вибував за межі України (перебував у Російській Федерації), однак суди попередніх інстанцій протиправно зобов`язали відповідача виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за вказаний період. Вказує, що з 14.05.2016 позивача постановлено на всі види забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 , отже висновки судів, що грошове забезпечення позивачу почали виплачувати лише 20.05.2016 не відповідають обставинам справи. Зазначає, що в разі незаконного звільнення в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на службі незаконно звільнений військовий, зазначається про необхідність виплати йому матеріального та грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а отже, враховуючи те, що позивача поновлено не в апараті Міністерства, саме командир військової частини НОМЕР_2 повинен був вирішити вказане питання. Отже, відповідач вважає, що суди попередніх інстанцій помилково визначили як період, за який позивачу необхідно здійснити нарахування і виплату грошового забезпечення, так і особу, яка має здійснити таке нарахування і виплату. Також зауважує, що позивач з 18.01.2014 досяг граничного віку перебування на військовій службі. Крім того, зазначає, що сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не підлягає індексації, оскільки є разовою виплатою.  
Позивачем до Суду надано заперечення на касаційну скаргу, в яких вказано на безпідставність викладених в ній доводів. Вказує, що лише 20.05.2015 він був допущений до виконання своїх службових обов`язків. Просив залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у справі №2а-6803/09/1570, зокрема:
- визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України №666 (по особовому складу) від 17 серпня 2009 року про звільнення капітана 1 рангу ОСОБА_1 заступника командира району-начальника відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з військової служби у запас за віком (п. “в” ч. 7 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”); 
- поновлено капітана 1 рангу ОСОБА_1 з 08 жовтня 2009 року на військовій службі на посаді не нижче тієї, яку він обіймав на 29 жовтня 2002 року та яка відповідає військовому званню “капітан 1-го рангу”, його освіті, військово-облікової спеціальності, досвіду служби на раніше займаних посадах, щоб ця посада передбачала класну кваліфікацію не нижче “спеціаліст 1 класу” та входила в номенклатуру посад, виконання посадових обов`язків, виконання яких передбачає допуск до державної таємниці не нижче, як по формі 2; 
- зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум, за період з 30 жовтня 2002 року по 25 липня 2014 року, встановлене ст.9 ЗУ “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, виходячи з грошового забезпечення, яке підлягає виплаті ОСОБА_1 як військовослужбовцю у відповідності з діючим законодавством, в склад якого входить: посадовий оклад, оклад по військовому званню; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію); одноразові додаткові види грошового забезпечення та з урахуванням того, що на 29 жовтня 2002 року ОСОБА_1 займав посаду “заступника командира морського району-начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з посадовим окладом – 182 грн, мав допуск до державної таємниці по формі 2 і отримував надбавку за роботу з таємними документами (15%), мав класну кваліфікацію – спеціаліста 1 класу” і отримував надбавку за кваліфікацію.
Наказом Міністра оборони України №150 (по особовому складу) від 05.03.2015, який прийнято на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014, скасовано, зокрема, наказ Міністра оборони України №666 від 17.08.2009 про звільнення з військової служби у запас за п. "в" (за віком) ч.7 ст.  26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" капітана 1 рангу ОСОБА_1 , поновлено позивача на військовій службі з 08.10.2009 та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (т.1, а.с.  15).
Згідно наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №88 (по стройовій частині) від 14.05.2015 позивача з 14.05.2015 зараховано до списків Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та поставлено на всі види забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 та фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 (т.1, а.с.  16).
Згідно з наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №93 (по стройовій частині) від 21.05.2015 позивач вважався таким, що 20.05.2015 прийняв справи та посаду та приступив до виконання обов`язків (т.1, а.с.  18).
Наказом Міністра оборони України №428 (по особовому складу) від 13.05.2016 відповідно до ч. 7 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті капітана І рангу ОСОБА_1 , начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку за п. “б” (за станом здоров`я) (п.  3 наказу).
Відповідно до доповіді начальника Генерального штабу–Головнокомандувача Збройних Сил України генерала армії України Муженко    В.М. тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України було прийнято рішення №10430/з/1 від 10.10.2016 щодо виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до рішення суду по справі № 2а-6803/09/1570 (т.1, а.с.     59-61).
14.11.2016 наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №230 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято зі всіх видів грошового забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси. Також вказаним наказом передбачено виплату позивачу грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум за період з 30 січня 2002 року по 25 липня 2014 року за п.12 постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у справі №2а-6803/09/1570 з урахуванням основних, додаткових щомісячних видів грошового забезпечення, індексації за цей період на загальну суму 653823,35 грн (т.1, а.с. 62).
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно ч.1 ст.9 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”  держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно ч.ч.     2-4 ст.     9 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з п. 33 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 №1053/2001 (Положення №1053), осіб офіцерського складу призначають на штатні вакантні військові посади прямі командири (начальники) відповідно до Номенклатури посад для призначення осіб офіцерського складу наказами по особовому складу, що затверджується Міністром оборони України.
Пунктом 36 Положення №1053 передбачалось, що переміщення по службі осіб офіцерського складу, прапорщиків (мічманів) здійснюється у порядку, встановленому Міністром оборони України.
Згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.12.5 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 (далі – Інструкція №170), у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення.
Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України     № 260 від 11.06.2008 (далі – Інструкція №260), визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Відповідно до п. 1.9 Інструкції № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.
Відповідно до п. 1.11 Інструкції №260 військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді), за рішенням повноважного органу, який прийняв рішення про таке поновлення, виплачується грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, що вони недоотримали внаслідок незаконного звільнення (переміщення).
Відповідно до     ст.33 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР  в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ     (далі - Закон № 1282-ХІІ) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.
Серед об`єктів індексації грошових доходів населення згідно     ст.2 Закону № 1282-ХІІ зазначено оплату праці (грошове забезпечення).
Підпунктами 163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 ПК     України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Згідно п.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПК     України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
За приписами пп. 14.1.48 п.14.1 ст.14 ПК     України заробітна плата для цілей  розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
При цьому пп.168.1.1 п.168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в     статті 167 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до положень    ст.9 Конституції України,     ст. 8 КАС України     та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»     суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини     та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної  Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як власність.
Відповідно до пункту «d» Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: «Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин».
Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
За правилами     ст.1167 ЦК України     моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно п.7 Постанови Кабінету Міністрів України №     393 від 17.07.1992р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» пенсії обчислюються з розміру грошового забезпечення, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 р. - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням таких його видів:
відповідних окладів за посадою, військовим (спеціальним) званням (для осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту щомісячної надбавки за спеціальне звання) та відсоткової надбавки за вислугу років у розмірах, установлених за останньою штатною посадою, займаною перед звільненням;
щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення, крім щомісячних надбавок (доплат), установлених особам, які мають право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і залишені за їх згодою та в інтересах справи на службі) та премії. Розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням. Середня сума щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається шляхом ділення на 24 загальної суми цих видів грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням.
Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що особам, звільненим з військової служби, іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей може призначатися (за їх бажанням) пенсія на умовах і в порядку, передбачених     Законом України     "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". При цьому для обчислення пенсій враховуються всі види грошового забезпечення, що отримували зазначені особи, які мають право на пенсію за цим Законом, перед звільненням зі служби.
Згідно ч.1 ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» застрахована особа має право, зокрема, отримати в установленому законодавством порядку свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у тому числі в письмовій формі; вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.
Адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (п.п.14.1.1-1 п.14.1 ст.14 ПК України).
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначні Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464 –VІ від 08.07.2010р. (далі – Закон №2464).
Статтею 4 Закону №2464 визначений перелік платників єдиного внеску, зокрема такими платниками є роботодавці.
Дані платники нараховують єдиний внесок на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому чому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (наданих послуг) за цивільно-правовими договорами (ст.7 Закону №2464).
Обчислення єдиного внеску здійснюється роботодавцями на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч.2 ст.9 Закону №2464).
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до  Кодексу адміністративного судочинства  (далі -КАС України), внесені  Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим  Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права – на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).
Щодо посилань позивача на помилковість висновків судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення Міністра оборони України від 10.10.2016 та зобов`язання Міністра оборони України у порядку, встановленому чинним законодавством України, прийняти рішення про виплату позивачу грошового і матеріального забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 08.10.2009 по 20.05.2015 включно та оформити це рішення належним службовим документом колегія суддів зазначає наступне.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно з п. 12 резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у справі №2а-6803/09/1570 судом визначено конкретний період – з 30 січня 2002 року по 25 липня 2014 року, за який зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Отже, суди дійшли правомірних висновків, що спірне у цій справі рішення №10430/з/1 від 10.10.2016 щодо виплати у встановленому порядку капітану І рангу ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у справі №2а-6803/09/1570 прийнято відповідачем в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством. Крім того, судами взято до уваги те, що вказане рішення реалізовано, позивачем отримано грошове забезпечення за період з 30.01.2002 по 25.07.2014.
Щодо неохопленого вищезазначеною постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 періоду вимушеного прогулу позивача – з 26.07.2014 по 19.05.2015 Суд вважає, що належним та повним способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача є саме зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення  за вказаний період з врахуванням всіх необхідних видів основного і додаткового грошового забезпечення. 
Задовольняючи позовні вимоги позивача у цій частині, судами обґрунтовано враховано, що згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 у справі №2а-6803/09/1570 ОСОБА_1 поновлено на військовій службі з 08.10.2009, проте лише 05.03.2015 Міністром оборони України прийнято наказ №150 (по особовому складу), яким на підставі вказаної постанови суду позивача поновлено на військовій службі. При цьому, відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №93 (по стройовій частині) від 21.05.2015 позивач вважався таким, що 20.05.2015 прийняв справи та посаду та приступив до виконання обов`язків. 
Враховуючи наведене, суди дійшли правильних висновків про визначення періоду вимушеного прогулу позивача з 26.07.2014 по 19.05.2015, за який останньому підлягає виплаті сума середнього грошового забезпечення.
Посилання скаржника-2 на обставини нібито ухилення позивача після 05.03.2015 від виконання своїх посадових обов`язків колегія суддів оцінює критично, оскільки такі не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами на відміну від вищенаведених встановлених судами фактичних обставин справи.
Також Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника-2 на те, що він у спірних правовідносинах не є належним органом, який повинен здійснювати нарахування і виплату грошового забезпечення на користь позивача, оскільки відповідно до п. 1.11 Інструкції №260 військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді), за рішенням повноважного органу, який прийняв рішення про таке поновлення, виплачується грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, що вони недоотримали внаслідок незаконного звільнення (переміщення).
Враховуючи те, що ОСОБА_1 на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 був поновлений на військовій службі наказом Міністра оборони України №150 (по особовому складу) від 05.03.2015, висновки судів попередніх інстанцій про стягнення на користь позивача суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу саме з Міністерства оборони України є обґрунтованими.
При цьому, посилання скаржника-1 на те, що з належних йому сум грошового забезпечення необхідно здійснити відрахування сум податків, зборів та обов`язкових платежів та безпідставну, на його думку, відмову судів у задоволенні цієї частини позовних вимог, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно з вищенаведеними приписами чинного законодавства саме роботодавець виступає податковим агентом при нарахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже саме він зобов`язаний провести утримання всіх необхідних податків, зборів та обов`язкових платежів при нарахуванні грошового забезпечення позивачу.
Також колегія суддів не приймає посилання скаржника-2 на те, що позивач з 18.01.2014 досяг граничного віку перебування на військовій службі, оскільки такі не стосуються предмету спору у цій справі. 
Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх про наявність підстав для зобов`язання Міністерства оборони України здійснити індексацію грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу, адже серед об`єктів індексації грошових доходів населення згідно ст.2 Закону №1282-ХІІ зазначено оплату праці (грошове забезпечення). 
Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
У Рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України від 15.10.2013 №9-рп/2013 (справа № 1-18/2013) на підставі системного аналізу положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної немайнової шкоди у розмірі 500000 (п`ятcот) тисяч гривень, адже вказані вимоги позивач пов`язав з протиправністю рішення Міністра оборони України від 10.10.2016, проте вказане рішення за результатом розгляду цієї справи визнано судом таким, що прийнято у відповідності до чинного законодавства.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено. 
Суд вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій – без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року у справі № 815/5639/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська 	
                                                                                         Н.В. Шевцова