П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

______________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/3748/19	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді:  Стас Л.В.
суддів: Джабурія О.В. ,  Турецької І.О. 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі – Центральне ОУПФУ), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Центрального ОУПФУ щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального ОУПФУ про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 викладене листом № 435-М-01 від 03.06.2019 року;
- зобов`язати Центральне ОУПФУ провести поновлення пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
В обґрунтування позову зазначав, що він є громадянином України та у 1997 році виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, у зв`язку з чим з цього періоду виплата пенсії йому була припинена. Позивач зазначав, що проживаючи в Ізраїлі він має право на поновлення та призначення пенсії за віком, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009. Відмову відповідача у поновленні виплати пенсії вважає протиправною та дискримінаційною. 
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року суд замінив відповідача у справі – Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області – його правонаступником – Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яка полягає у непоновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене листом № 435-М-01 від 03.06.2019 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити ОСОБА_1 з 11.05.2019 року нарахування пенсії за віком у розмірі, визначеному, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, здійснити її перерахунок та відповідні виплати.

В решті позовних вимог – відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та помилковість висновків суду в частині дати, з якої має бути поновлена виплата пенсії, просить рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року в цій частині змінити, зобов`язавши відповідача поновити виплату з 07.10.2009 року, дати винесення рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що права позивача підлягають захисту з моменту звернення представника із заявою про поновлення виплати пенсії. Отже, з урахуванням того факту, що рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 визнано неконституційними положення  п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення права позивача на виплату пенсії.
Відповідач, ГУ ПФ України в Миколаївській області, у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на відсутність між Україною та Державою Ізраїль міжнародного договору стосовно соціального забезпечення громадян цих країн, зазначає про відсутність правових підстав відновлення виплати пенсії. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає необґрунтованими, у зв`язку з чим просить в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, який до 1997 року отримував пенсію за вислугу років. 03.09.1997 року позивач виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, у зв`язку з чим виплату пенсії було припинено.

11.05.2019 року представник позивача звернувся до Центрального ОУПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Листом від 03.06.2019 року № 435-М-01 Центральним ОУПФУ було надано відповідь, в якій вказано, що представником позивача при зверненні до органу Пенсійного фонду не дотримано положень Порядку № 22-1, оскільки представник позивача не є законним представником ОСОБА_1 , а є представником за довіреністю. В задоволенні заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 було відмовлено.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо непоновлення виплати пенсії та відмову у такому поновленні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому підстави для припинення права особи на отримання пенсії, відсутні. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач, як громадянин України, незалежно від його проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний відновити йому виплату пенсії. При цьому суд вважав, що належним захистом прав позивача є зобов`язати орган Пенсійного фонду поновити виплату пенсії з дати звернення до органу Пенсійного фонду з відповідною заявою – 11.05.2019 року. 

Вимоги позивача щодо проведення нарахування та виплати пенсії з проведенням її індексації та компенсації втрати частини доходів, суд першої інстанції визнав передчасними, а тому відмовив в їх задоволенні. 

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена апелянтом.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів частково погоджується з наведеними висновками суду, з таких мотивів.

Згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Згідно ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №1058-ІV (надалі - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно ст.51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Отже, позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак як громадянин України безумовно має такі самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання або реєстрації.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилкового визначення судом першої інстанції строку, з якого має бути відновлено порушене право позивача на поновлення виплати пенсії, колегія суддів зазначає таке.
Як було зазначено вище, Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 п.2 ч.1 (друге речення) ст. 51 Закону України №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18, в якій суд вважав за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 08.12.2015 року у справі № 21-5653а15, від 12.04.2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08.06.2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11.10.2016 року у справі № 404/4541/15-а, про те, що виниклі спори щодо поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права – статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року).

Велика Палата Верховного Суду також окрему увагу звернула на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Отже з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права позивача  на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Саме з цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, в частині дати з якої мають бути задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та викласти четвертий абзац резолютивної частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року в іншій редакції, встановивши, що виплата пенсії повинна бути відновлена з 07 жовтня 2009 року.

За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції при ухваленні рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції має бути змінена, шляхом її викладення в іншій редакції, а саме: зміни в частині дати відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ..

Враховуючи, що справа віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року – змінити, шляхом викладення четвертого абзацу його резолютивної частини в наступній редакції.
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, код ЄДРПОУ 13844159) поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з 07 жовтня 2009 року нарахування пенсії за віком у розмірі, визначеному відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, здійснити її перерахунок та відповідні виплати».
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складений 19.11.2020р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Турецька І.О.