УХВАЛА
 
28 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/39038/18
провадження № 51-5128 ск 20
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року,
в с т а н о в и л а:
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаних судових рішень у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її положень, зокрема п. 4 ч. 2, не було додержано.
Згідно з цими положеннями у касаційній скарзі зазначається обґрунтування заявлених вимог із відображенням того, у чому полягає незаконність судових рішень.
Суд касаційної інстанції (далі – Суд) є судом права, а не факту і може скасувати чи змінити оскаржені рішення лише на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК). При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 433 вказаного Кодексу Суд не уповноважений перевіряти повноту розгляду справи, невідповідність висновків у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, а при здійсненні перегляду виходить із фактичних обставин, установлених судами нижчих інстанцій. 
Отже, скаржник має конкретно зазначити у чому полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК є підставами для скасування судових рішень, тобто навести правове обґрунтування своєї позиції. 
Натомість у поданій скарзі, заперечуючи доведеність винуватості у вчиненні злочину, засуджений усупереч законодавчим приписам не наводить обґрунтування заявленої вимоги про закриття кримінального провадження, допущення судами нижчих інстанцій таких порушень норм процесуального права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування вироку й ухвали на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на положення статей 84, 94, 284, 370, 374, 404, 412, 417, 419 цього Кодексу в їх взаємозв`язку, а також з урахуванням установлених у справі фактів.
Крім того, за змістом скарги у ній ОСОБА_4 по суті ставить під сумнів достовірність окремих доказів, що не є предметом перевірки в порядку касаційної процедури.
Попри те, що вирок переглядався в апеляційному порядку, у скарзі не зазначено яких конкретних доводів сторони захисту не було розглянуто і не надано на вичерпних відповідей. 
Також заявлена ОСОБА_4 альтернативна вимога про скасування й водночас зміну судових рішень суперечить ст. 436 КПК (рішення, які Суд вправі прийняти за наслідками розгляду скарги). 
Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.
Враховуючи викладене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів
 
п о с т а н о в и л а:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року залишити безруху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                               ОСОБА_3