ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/3917/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,      

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 р. (суддя Горбалінський В.В.) в адміністративній справі № 160/3917/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит Плюс" до Офісу великих платників податків Державної податкової служби,  про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

                                                 В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю “М`ясна фабрика “Фаворит Плюс” звернулось до суду з позовною заявою в якій просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.12.2018 №0010334617, яким збільшено грошові зобов`язання з ПДВ в частині донарахування грошового зобов`язання в сумі 1       091       383,06 грн.,  визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 26.12.2018 №0010434617, яким збільшено грошові зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств; визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 26.12.2018 №0010344617, яким визначено штрафну санкцію з податку на прибуток приватних підприємств; визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 26.12.2018  №0010494617, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб.
В обґрунтування позову позивачем зазначалось, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом протиправно та необґрунтовано, оскільки в ході проведення перевірки ТОВ “М`ясна фабрика “Фаворит Плюс” було надано всі необхідні документи на підтвердження дотримання вимог Податкового кодексу України та правомірності формування показників податкової звітності при здійсненні господарських операцій з придбання товару та виконання ремонтно-будівельних робіт з контрагентами-резидентами та при придбанні виробничого обладнання у контрагента-нерезидента.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 р.  позов задоволено частково. Суд визнав протиправними та скасував податкове повідомлення рішення від 26.12.2018 № 0010334617 в частині донарахування грошового зобов`язання в сумі 1091383, 06 грн.; податкове повідомлення рішення від 26.12.2018 року № 0010434617; податкове повідомлення рішення від 26.12.2018 року № 0010344617; податкове повідомлення рішення від 26.12.2018 №0010494617 в частині суми збільшеного грошового зобов`язання на суму 112 784,25 грн. В задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.12.2018 № 0010494617 в частині суми збільшеного грошового зобов`язання на суму 1,25 грн. відмовив.
Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є Офіс великих платників податків Державної податкової служби. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить оскаржене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Скаржник не погоджується із  твердженням суду першої інстанції, що висновки податкового органу ґрунтуються лише на даних інформаційних систем, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому  періоді, та стверджує, що висновки зроблені на підставі сукупності даних з урахуванням досліджених первинних документів. Також скаржник наголошує, що відповідно статті 71 Податкового кодексу України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій. Скаржник зазначає, що наведені в акті перевірки висновки щодо непідтвердження реальності взаємовідносин ТОВ МФ «Фаворит Плюс» із зазначеними в акті контрагентами – постачальниками зроблені за сукупності обставин, встановлених в ході перевірок, а саме - на підставі аналізу наданих до перевірки паперових носіїв за формою первинних документів, договорів, податкових інформацій ДПІ (ОДПІ, МДПІ), інших регіонів, баз даних ІС «Податкових блок» (АІС «карта платника», АІС «Реєстрооблікових карток суб`єктів фіктивного підприємства», АІС «Зустрічні перевірки», АІС «Автоматизована система співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів», Єдиний реєстр податкових накладних; підсистеми ІС «Податковий блок»: «Обробка ПЗ та платежів», «Реєстрація ПП», «Аналітична система», АІС «Інспектор 2006», Єдиний державний реєстр судових рішень» - шляхом аналізу загальнодоступного інформаційного реєстру Інтернет.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване і зазначає, що судом першої інстанції у повному обсязі досліджені первинні документи, які підтверджують фактичне виконання господарських договорів. Актом перевірки підтверджено, що всі роботи, що обумовлені договорами підряду, договорами про технічне обслуговування та ремонт техніки, а також договорами поставки виконані в повному обсязі. Також, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для нарахування штрафних санкцій за неподання додатку НП до податкової декларації з податку на прибуток, а також штрафну санкцію у розмірі 50 % у зв`язку із набранням законної сили рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2018.
У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги. Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
У відповідності до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційним судом здійснено процесуальне правонаступництво відповідача у справі Офісу великих платників податків Державної фіскальної  служби - Офісом великих платників податків Державної податкової служби.  
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу Офісу великих платників податків ДФС від 13.09.2018 №1692 та направлень на проведення перевірки від 25.09.2018 року, виданих Дніпропетровським управлінням Офісу великих платників податків ДФС, було проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ “М`ясна фабрика “Фаворит Плюс” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 30.06.2018. За результатами перевірки 07.12.2018 складено Акт №98/28-10-46-17-37373551. На підставі акта від 07.12.2018 року №№98/28-10-46-17-37373551контролюючим органом винесено наступні податкові повідомлення-рішення: №0010334617 від 26.12.2018, яким збільшено грошове зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 1       328       036,0 грн.; №0010434617 від 26.12.2018, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 779       545,0 грн.; №00010344617 від 26.10.2018, яким застосована штрафна санкція в розмірі 170,0 грн.; №0010494617 від 26.12.2018, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб  на загальну суму 112     785,5 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, оскільки доводи податкового органу, що стали підставами для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. При цьому, належного обґрунтування прийнятих рішень відповідачем суду не надано.
В апеляційній скарзі відповідач наполягає на помилковості висновків суду першої інстанції та вказує на те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами, вказаними в акті перевірки, реально не здійснювались внаслідок відсутності необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності, технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів. Скаржник також вказує, що висновки щодо нереального характеру господарських операцій ґрунтується на аналізі податкової інформації.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 02.04.2020 у справі № 160/93/19 дійшов висновку, що будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.  
Суд першої інстанції дослідив первинні документи на підтвердження реального виконання умов договорів, укладених між позивачем та його контрагентами. Доводи скаржника про неможливість фактичного виконання умов договорів колегія суддів вважає неспроможними, оскільки податкова перевірка цих контрагентів не здійснювалась, а висновки акту перевірки ґрунтуються виключно на податковій інформації, яка, як зазначено вище, не може розцінюватись судом як належний доказ.
Відповідно до пункту  198.1  статті  198 ПК України  право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних. Згідно з пунктом  198.3 цієїж статті податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом  193.1  статті  193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Відповідно до пункта 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Пунктом 200.1 ст.200 ПК України встановлено, що сума податку, яка підлягає сплаті (перерахуванню) до Держбюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного періоду та сумою податкового кредиту такого звітного періоду. Згідно з пунктом       200.2       статті       200 ПК України       - при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з цим пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені       розділом V Податкового кодексу, а при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з цим розділом Відповідно до п.201.8 ст.201 ПК України право на нарахування податку та складення податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу. Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем первинні документи підтверджують формування показників податкової звітності позивача та вказують на господарські операції, які є підставою для формування податкового обліку підприємства.
Щодо порушення позивачем законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до акта перевірки, факт виплати в вересні 2015 році позивачем на користь нерезидента “Premiumpack Gmbh” (Австрія) доходу з джерелом його походження з України без утримання податку за ставкою 15%, що призвело до порушення вимог пп.16.1.3, 16.1.4 п.16.1 ст.16, п.46.1 ст.46 та п.49.18 ст.49, п.103.9 ст.103, абзацу “в”, “й” пп.141.4.1, пп.141.4.2 п. 141.4 ст. 141 ПК України, в результаті чого, занижено податок на прибуток iноземних юридичних ociб за 2015 piк на суму 112 784,0 грн.
Судом інстанції встановлено, що взаємовідносини позивача з компанією “Premiumpack Gmbh” (Австрія), відбувались на підставі контракту №КІ-КО 2014/003 від 11.02.2014, предметом якого було постачання обладнання для м`ясної промисловості. Згідно з умовами контракту, загальна вартість обладнання складає 2       826       325,0 євро, яка сплачується частинами та включає в себе вартість товару, доставку на умовах СІР “Перевезення та страхування сплачені до смт. Ювілейне, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, Україна”, вартість пакування, страхування та вартість монтажу. 09.09.2015 року на користь компанії “Premiumpack Gmbh” (Австрія) позивачем були перераховані грошові кошти в сумі 33500,0 ЄВРО (751       893, 57 грн.) за транспортування придбаного товару в Україну без утримання та перерахування до бюджету податку з такого доходу.
Відповідно до пп.14.1.54 п.14.1 ст.14 ПК України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді, зокрема, інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо).
Підпунктом 141.4.1 п.141.4 ст.141 ПК України визначено, що доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею. 
Для цілей цього пункту такими доходами є:
а) проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов`язаннями, випущеними (виданими) резидентом;
б) дивіденди, які сплачуються резидентом;
в) роялті;
г) фрахт та доходи від інжинірингу;
ґ) лізингова/орендна плата, що вноситься резидентами або постійними представництвами на користь нерезидента - лізингодавця/орендодавця за договорами оперативного лізингу/оренди;
д) доходи від продажу нерухомого майна, розташованого на території України, яке належить нерезиденту, у тому числі майна постійного представництва нерезидента;
е) прибуток від здійснення операцій з продажу або іншого відчуження цінних паперів, деривативів або інших корпоративних прав, визначений відповідно до цього розділу;
є) доходи, отримані від провадження спільної діяльності на території України, доходи від здійснення довгострокових контрактів на території України;
ж) винагорода за провадження нерезидентами або уповноваженими ними особами культурної, освітньої, релігійної, спортивної, розважальної діяльності на території України;
з) брокерська, комісійна або агентська винагорода, отримана від резидентів або постійних представництв інших нерезидентів стосовно брокерських, комісійних або агентських послуг, наданих нерезидентом або його постійним представництвом на території України на користь резидентів;
и) внески та премії на страхування або перестрахування ризиків в Україні (у тому числі страхування ризиків життя) або страхування резидентів від ризиків за межами України;
і) доходи, одержані від діяльності у сфері розваг (крім діяльності з проведення лотереї);
ї) доходи у вигляді благодійних внесків та пожертвувань на користь нерезидентів;
й) інші доходи від провадження нерезидентом (постійним представництвом цього або іншого нерезидента) господарської діяльності на території України, крім доходів у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг, переданих, виконаних, наданих резиденту від такого нерезидента (постійного представництва), у тому числі вартості послуг із міжнародного зв`язку чи міжнародного інформаційного забезпечення.
Підпунктом 141.4.2 п.141.2 ст.141 ПК України визначено, що резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки доставка включена до загальної вартості товару, то компенсація її вартості відповідно до пп. “й” п. 141.4.1 ст. 141 ПК України не є об`єктом оподаткування податком з доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України. При виплаті суми 33500,0 євро (751       893,57 грн.) на користь компанії “Premiumpack Gmbh” за транспортування товару в Україну, нарахування та утримання зазначеного податку позивачем не здійснювалось правомірно.
Пунктом 103.9 ст103 ПК України встановлено, що особа, яка виплачує доходи нерезидентові, зобов`язана у разі здійснення у звітному періоді (кварталі) виплат нерезидентам доходів із джерелом їх походження з України подавати контролюючому органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) звіт про виплачені доходи, утримані та перераховані до бюджету податки на доходи нерезидентів у строки та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Так, судом  першої інстанції встановлено, що в перевіреному періоді взаємовідносини між позивачем та АТВ Holding GmbH (Австрія) відбувались на підставі Ліцензійного договору №27/09-16 від 27.09.2016 року, відповідно до умов якого позивач отримав право на використання Знаку для товарів та послуг. За надання дозволу на використання Знаку, позивач щомісячно сплачує ліцензійний платіж (роялті).
Під час проведення перевірки встановлено, що за І квартал 2018 року позивачем задекларовано податків з доходу з джерелом його походження з України, виплаченого на користь нерезидента АТВ Holding GmbH (Австрія), за ставкою 15% у сумі 327       202,0 грн., в той час як мало задекларувати 327       203,0 грн., тобто встановлено заниження задекларованого податку у сумі 1,0 грн., що не спростовується позивачем.
Щодо застосування штрафної санкції за встановлені порушення, судом першої інстанції встановлено, що на підставі акту перевірки, 26.12.2018 року відповідачем були сформовані податкові повідомлення-рішення, якими збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість (№0010334617), податку на прибуток приватних підприємств (№0010434617) та податку на прибуток іноземних юридичних осіб (№0010494617) та визначена штрафна (фінансова) санкція в розмірі 50 відсотків від суми грошового зобов`язання.
Правовою підставою для застосування штрафних фінансових санкцій зазначені п.123.1 ст.123 та п.127.1 ст.127 ПК України.
Пунктом 123.1 ст.123 ПК України визначено, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Обґрунтовуючи застосування штрафної санкції в розмірі 50 відсотків на підставі п.123.1 ст.123 ПК України відповідач послався на акт позапланової виїзної перевірки позивача з питання дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства України і правильності визначення об`єкта оподаткування, повноти нарахування та сплати податків до бюджетів всіх рівнів за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 №14/28-10-46-11-37373551 від 09.03.2017 року, на підставі якого були прийняті податкові повідомлення-рішення, якими позивачу були визначені грошові зобов`язання з податку на додану вартість та податку на прибуток.
Як встановлено судом першої інстанції, податкові повідомлення-рішення, сформовані на підставі акту перевірки №14/28-10-46-11-37373551 від 09.03.2017 року, оскаржувались позивачем в судовому порядку (адміністративна справа №804/4298/17) та станом на дату винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не були узгодженими.
З урахуванням приписів підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, суд погоджується з доводами позивача, що податкові повідомлення-рішення, сформовані на підставі акту перевірки №14/28-10-46-11-37373551 від 09.03.2017 року не були узгодженим у зв`язку із процедурою судового оскарження, а відтак у контролюючого органу були відсутні підстави для висновку про повторне протягом 1095 днів визначення суми податкового зобов`язання з цих податків.
Відповідно до пункту 127.1 ст.127 ПК України, не нарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.
Обґрунтовуючи застосування штрафної санкції в розмірі 50 відсотків на підставі п.127.1 ст.127 ПК України відповідач зазначив, що розмір штрафної санкції визначено (обчислено) з кількості вчинених порушень протягом певного періоду часу, тобто підвищений розмір штрафу у разі повторного виявлення порушень застосовується не за факт виявлення будь-яких порушень, а за повторне вчинення діянь та обставин, передбачених п.54.3.5 п.54.3 ст.54 ПК України.
В Узагальнюючій податковій консультації з окремих питань застосування штрафних санкцій за порушення норм Податкового кодексу України, затвердженій наказом ДПСУ від 06.07.2012 р. №592 (запитання 1), про повторність зазначено, що повторним порушенням, за яке передбачено штраф буде несвоєчасне подання податкової декларації (розрахунку) платником податків незалежно від виду податку, за яке до такого платника протягом року вже було застосовано штраф за неподання (несвоєчасне подання) податкової декларації (розрахунку) та у період до одного року винесено податкове повідомлення-рішення.
У листі ДФСУ від 19.11.2015 р. № 11059/С/99-99-10-03-02-14 щодо штрафів за п.127.1 ПК України вказано, що зазначена стаття застосовується до платників податків, які не здійснили нарахування, утримання та/або сплату податку та до податкових агентів, які не здійснили нарахування, утримання та/або сплату (перерахування) до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків.
Крім того, передбачений п.127.1 ст.127 ПК України розмір штрафної санкції диференційований залежно від повторності визначення суми податкового зобов`язання з цього податку.
При цьому, ознаки повторності виникають в тому випадку, коли визначення контролюючим органом податкового зобов`язання відбувається після того, як протягом останніх 1095 днів контролюючим органом вже було вчинено дії з       визначення податкового зобов`язання стосовно одного і того самого платника податків.
Таким чином, підвищений розмір штрафу застосовується у випадку повторного виявлення податкових порушень, тобто у випадку коли до платника за аналогічне правопорушення вже було застосовано протягом 1095 днів штрафні санкції шляхом складання податкового повідомлення-рішення. Якщо протягом 1095 днів податкового повідомлення-рішення за таке порушення не приймалось, штраф застосовується у розмірі виявленого вперше порушення.
Доказів визначення податкового зобов`язання позивачу протягом останніх 1095 днів під час розгляду справи не встановлено. Тому відповідачем не обґрунтовано застосування до позивача штрафу в означеному розмірі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи податкового органу, що стали підставами для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. При цьому, належного обґрунтування прийнятих рішень відповідачем до суду не надано.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, оскаржене рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає. Апеляційна скарга  має бути залишена без задоволення у зв`язку з тим, що наведені в ній доводи не знайшли свого підтвердження при її розгляді. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 р. в адміністративній справі № 160/3917/19 – залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 15 вересня 2020 р. і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий