Постанова  
Іменем  України
 
10 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 450/2533/18-ц
 
провадження № 61-13013св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та товариства з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація» на постанову Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року товариство з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація» (далі - ТзДВ «Львівбудкомплектація») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 
та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу 
Дячук О. А., про визнання недійсним іпотечного договору.
Позовна заява мотивована тим, що 07 червня 2016 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 безпроцентну позику у розмірі 12 500 000,00 грн, що еквівалентно на день укладення договору позики за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) 500 000,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язувався до 01 червня 2017 року повернути суму позики у повному обсязі. 
З метою забезпечення виконання вказаного договору, 16 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ТзДВ «Львівбудкомплектація» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., відповідно до умов якого 
ТзДВ «Львівбудкомплектація» передало ОСОБА_1 іпотеку нерухоме майно, зокрема: будівлі загальною площею 3 095,0 кв. м, що знаходяться 
за адресою: 
АДРЕСА_1 , які складалися з виробничо-лабораторного комплексу 
А-2, загальною площею 400,7 кв. м; вага Б-1, загальною площею 74,3 кв. м; складу допоміжних матеріалів В-1, загальною площею 1 980,6 кв. м; складу-навісу Г-1, загальна площа 639,4 кв. м, та земельну ділянку для обслуговування складських та виробничих приміщень, площею 1,7319 га, 
що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, 
с. Сороки-Львівські (кадастровий номер 4623686900:000:0031).
ТзДВ «Львівбудкомплектація» зазначало, що згідно із пунктом 5.4 договору позики, у разі невиконання позикодавцем зобов`язання щодо надання коштів позики у встановлені договором терміни та визначеного розміру, позикодавець втрачає право на звернення стягнення на предмет іпотеки. 
24 липня 2018 року ОСОБА_1 надсилала на адресу 
ТзДВ «Львівбудкомплектація» вимогу про усунення порушення, у якій повідомляла про наявність заборгованості позичальника за договором позики та про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки, у разі неповернення позики у тридцятиденний термін. 
У вимозі про усунення порушення вказувалося, що позикодавцем було надано позичальнику грошові кошти у розмірі 215 900,00 доларів США, 
у зв`язку із чим, як вважало ТзДВ «Львівбудкомплектація», відповідачка 
у своїй вимозі визнавала, що нею не виконано вимоги договору позики 
та у відповідності до пункту 1 іпотечного договору не надано позичальнику позику у розмірі 500 000,00 доларів США, що позбавляло її права 
на звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Вважало, що оскільки викладене у пунктах 14-15, підпунктах г, д пункту 16, пункті 21 іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя не містить істотних умов встановлених Законом України «Про іпотеку» до такого виду договору, не визначено порядок сплати іпотекодержателем на користь іпотекодавця різниці перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, а тому в силу недотримання вимог частини статті 37 Закону України «Про іпотеку» підлягає визнанню недійсним. 
Також вважало, що підписаний 07 червня 2016 року ОСОБА_1 
та ОСОБА_3 документ не є договором позики 
за статтею 1046 ЦК України, оскільки відсутні докази на підтвердження факту передання 07 червня 2016 року ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_3 , тому між ними не виникало правовідносин позики, 
а розписки про отримання позики ОСОБА_3 є окремими договорами позики, у зв`язку із чим іпотечний договір підлягає визнанню недійсним через відсутність істотної умови - зобов`язання, яке забезпечує іпотечний договір.
Разом із тим ТзДВ «Львівбудкомплектація» вважало, що іпотечний договір підлягав визнанню недійним також у зв`язку із тим, що був укладений під впливом обману, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 умисно замовчали ту обставину, що немає укладеного договору позики, який зазначений в іпотечному договорі, кошти передані не були, основне зобов`язання не виникло, а нотаріус не перевірив, чи дійсно було укладено договір позики.
З урахуванням викладеного, ТзДВ «Львівбудкомплектація» просило суд визнати недійсним іпотечний договір від 16 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзДВ «Львівбудкомплектація», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 
Дячуком О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 5158.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 
від 26 вересня 2019 року у складі Мусієвського В. Є. позовні вимоги 
ТзВД «Львівбудкомплектація» задоволено. 
Визнано недійсним іпотечний договір від 16 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ТзДВ «Львівбудкомплектація» (іпотекодавець), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 5158.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2018 року № 450/2533/18 (провадження № 2-з/450/5/18) у вигляді накладення арешту на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 червня 2016 року, укладеним 
між ТзДВ «Львівбудкомплектація» та ОСОБА_1 , і заборони державним реєстраторам вчинення дій, пов`язаних з реєстрацією речових прав на майно, - скасовано.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір позики 
від 07 червня 2016 року не був укладеним, оскільки вказана у ньому сума грошових коштів у розмірі 500 000,00 доларів США не була передана позикодавцем позичальнику, що є обов`язковою умовою укладення договору позики. Оскільки на момент укладення оспорюваного іпотечного договору договір позики від 07 червня 2016 року не був укладеним, тому, відповідно, сторони не вправі забезпечувати іпотекою майбутнього зобов`язання, яке ймовірно виникало б на підставі неіснуючого договору. 
У зв`язку із тим, що оспорюваний іпотечний договір від 17 червня 2016 року містить умову про те, що цей договір укладено на забезпечення виконання зобов`язань, які виникають із договору позики від 07 червня 2016 року, 
а такого договору позики не було укладено з дотриманням вимог 
статті 1046 ЦК України, тому фактично іпотекою забезпечено неіснуюче зобов`язання. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , задоволено. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТзДВ «Львівбудкомплексація».
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки сторони договору позики погодили та передбачили у договорі передачу позичених коштів частинами, а не однією сумою, і така передача коштів на вимогу позичальника позикодавцем надавалася, що підтверджується власноручно написаними ОСОБА_3 розписками, написання яких він 
не заперечував, що свідчить про те, що позикодавець виконував умови договору позики про передачу частинами позичених коштів, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір позики є неукладеним через 
те, що кошти на його виконання не були передані під час підписання 
та укладення договору позики.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2020 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи 
із Пустомитівського районного суду Львівської області.
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року прийнято заяву 
ТзДВ «Львівбудкомплектація» про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року у цій справі.
У листопаді 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_2 та ТзДВ «Львівбудкомплектація» вважали, що договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
є неукладеним, оскільки у момент його підписання обумовлених сторонами коштів у розмірі 500 000,00 доларів США не було передано від позичальника до позикодавця.
Зазначали, що оскільки за своєю правовою природою договір позики 
є реальним, тому, як вони вважали, з урахуванням норми частини другої статті 1046 ЦК України, такий договір міг би вважатись укладеним 
з моменту передання обумовленої в ньому суми позики, що також відповідає положенню частини другої статті 640 ЦК України.
Заявник вважав, що висновки апеляційного суду про те, що сторони договору позики домовились про передання коштів позикодавцем 
в майбутньому частинами на першу вимогу позичальника, а у пункті 9.1 договору позики погодили, що такий набирає чинності з моменту його підписання - суперечать вищенаведеним положенням статей 640, 1046 ЦК України та висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі 
№ 127/25380/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/61283/16-ц, 
від 16 жовтня 2019 року у справі № 643/14490/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1890/14-ц, від 16 жовтня 2018 року у справі № 924/1049/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 922/6545/15, від 10 грудня 2019 року у справі № 911/1382/18, від 16 жовтня 2019 року у справі № 2-2330/11.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у якому зазначено, 
що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 безпроцентну позику, а він зобов`язувався повернути суму позики позикодавцю у повному обсязі у строк, передбачений договором 
(а. с. 10-13 т. 1).
Пунктом 2.2 вказаного договору встановлено, що загальна сума позики становить 12 500 000,00 грн, що на день укладення договору згідно з курсом НБУ еквівалентно 500 000,00 доларів США.
Згідно пункту 2.3 вказаного договору кошти надаються узгодженими сторонами частинами на першу вимогу позичальника.
Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору позика підлягає поверненню позикодавцю у строк до 01 червня 2017 року.
Згідно з пунктом 5.4 договору позики у випадку невиконання позикодавцем зобов`язань по наданню коштів позики у встановлені терміни та розмірі, вказаному у пунктах 2.2, 2.3, 2.4 договору, він втрачає право на штрафну санкцію, вказану в пункті 5.3 договору, на задоволення вимог шляхом звернення стягнення на частку у розмірі 50 % статутного капіталу 
ТзДВ «Львівбудкомплектація», а також повністю втрачає право 
на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 8.1 договору позики встановлено, що в строк не пізніше 
як 15 календарних днів з моменту підписання цього договору, позичальник зобов`язаний гарантувати виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором шляхом передачі позичальником в заставу належних йому майнових прав на частку у розмірі 50 % у статутному капіталі 
ТзДВ «Львівбудкомплектація», передачі в іпотеку майновим поручителем ТзДВ «Львівбудкомплектація» нерухомого майна, а саме, будівлі загальною площею 3095 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1,7319 га, за кадастровим № 4623686900:000:0031.
Загальними зборами учасників ТзДВ «Львівбудкомплектація» надано згоду на укладення договору іпотеки з ОСОБА_1 щодо передачі в іпотеку нерухомого майна, яка перебуває у власності товариства, а саме: будівлі загальною площею 3095,0 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 
та земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1,7319 га, кадастровий № 4623686900:000:0031, що підтверджується протоколом № 1/05 загальних зборів учасників 
ТзДВ «Львівбудкомплектація» від 07 червня 2016 року, відповідно до якого майновий поручитель ТзДВ «Львівбудкомплектація» вирішив поручитися 
за виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики 
від 07 червня 2016 року, укладеним між ним та ОСОБА_1 
(а. с. 58-60 т. 1).
Зазначеними загальними зборами учасників ТзДВ «Львівбудкомплектація» надано згоду на внесення змін до договору позики, укладеного 07 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо збільшення/зменшення розміру позики та часу надання/повернення позики, та відповідних, пов`язаних із цим змін до договору іпотеки, укладеного 
між ТзДВ «Львівбудкомплектація» та ОСОБА_1 , директору товариства ОСОБА_5 надано повноваження щодо підписання договору іпотеки та інших документів, пов`язаних з оформленням договору іпотеки.
Згідно іпотечного договору від 16 червня 2016 року, укладеного між іпотекодержателем ОСОБА_1 та іпотекодавцем 
ТзДВ «Львівбудкомплектація», яке виступало у цьому договорі майновим поручителем за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_3 , 07 червня 2016 року між іпотекодержателем та позичальником укладено договір позики, згідно з яким іпотекодержатель надав позичальнику у позику власні грошові кошти у сумі 12 500 000,00 грн, що еквівалентно на день укладення договору позики згідно з офіційним курсом НБУ 500 000,00 доларів США 
(а. с. 14-21 т. 1).
Згідно із пунктом 1 іпотечного договору 07 червня 2016 року між іпотекодержателем та позичальником було укладено договір позики, відповідно до якого іпотекодержатель надав позичальнику у позику власні грошові кошти в сумі 12 500 000,00 грн, що еквівалентно на день укладення договору позики згідно з офіційним курсом НБУ 500 000,00 доларів США.
Пунктом 2 іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець передав 
у іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно разом з усіма його невід`ємними приналежностями, поліпшеннями, складовими частинами, 
що існують на момент укладення цього договору та виникнуть 
в майбутньому, а саме: будівлі загальною площею 3 095,0 кв. м, розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 , які складалися із виробничо-лабораторного комплексу, А-2, ваг, Б-1, складу допоміжних матеріалів, В-1, складу-навісу, 
Г-1, а також земельну ділянку для обслуговування складських 
та виробничих приміщень площею 1,7319 га, яка розташована у с. Сороки-Львівські Пустомитівського району Львівської області, кадастровий 
№ 4623686900:000:0031.
17 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики від 07 червня 2016 року, відповідно до умов якої пункт 2.2 доповнений положенням про те, 
що за погодженням сторін вищезазначена загальна сума позики (12 500 000,00 грн) може бути зменшена, але не менше як до 
2 500 000,00 грн, що на день укладення цієї додаткової угоди за курсом НБУ еквівалентно 100 000,00 доларів США (а. с. 50 т. 1).
Доповнено договір позики пунктом 2.2.1, відповідно до якого позикодавець вправі обмежити щомісячну виплату частини загальної позики до 
500 000,00 грн на місяць, що на день укладення цієї додаткової угоди 
за курсом НБУ еквівалентно 20 000,00 доларів США.
Також договір позики був доповнений пунктом 5.8, відповідно до умов якого позикодавець має право зменшити загальний розмір позики, визначений пунктом 2.2 договору, але вона не може бути меншою ніж 2 500 000,00 грн, що на день укладення цієї додаткової угоди за курсом НБУ еквівалентно 100 000,00 доларів США.
Згідно розписки від 14 червня 2016 року ОСОБА_3 отримав 
від ОСОБА_1 згідно договору позики від 07 червня 2016 року грошові кошти у розмірі 47 500,00 грн, що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 1 900,00 доларів США. Кошти зобов`язувався повернути до 01 червня 
2017 року (а. с. 51 т. 1).
Відповідно до розписки від 18 червня 2016 року ОСОБА_3 отримав 
від ОСОБА_1 згідно договору позики від 07 червня 2016 року грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн, що становить 20 000,00 доларів США. Кошти зобов`язував повернути до 01 червня 2017 року (а. с. 57 т. 1).
Згідно розписки від 05 серпня 2016 року ОСОБА_3 отримав 
від ОСОБА_1 згідно договору позики від 07 червня 2016 року грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн, що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 
20 000 доларів США. Кошти зобов`язувався повернути до 01 червня 
2017 року (а. с. 53 т. 1).
Відповідно до розписки від 21 листопада 2016 року ОСОБА_3 підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у позику 
у загальному розмірі 120 000,00 доларів США, за період з 07 червня 
2016 року по 21 листопада 2016 року він отримав на виконання договору позики від 07 червня 2016 року. Кошти зобов`язувався повернути 
до 01 червня 2017 року (а. с. 55 т. 1).
Згідно розписки від 20 грудня 2016 року ОСОБА_3 отримав 
від ОСОБА_1 на виконання умов договору позики від 07 червня 
2016 року грошові кошти у розмірі 405 000,00 грн, що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 15 000,00 доларів США. Кошти зобов`язався повернути 
до 01 червня 2017 року (а. с. 54 т. 1).
Відповідно до розписки від 23 лютого 2017 року ОСОБА_3 отримав 
від ОСОБА_1 на виконання договору позики від 07 червня 2016 року грошові кошти у розмірі 16 000,00 доларів США. Кошти зобов`язувався повернути до 01 червня 2017 року (а. с. 52 т. 1).
Згідно розписки від 11 березня 2017 року ОСОБА_3 на виконання договору позики від 07 червня 2016 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 23 000,00 доларів США. Кошти зобов`язувався повернути до 01 червня 2017 року (а. с. 56 т. 1).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається 
у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).
Згідно із абзацом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.
Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Стаття 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести 
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог 
чи заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що строни договору позики погодили та передбачили у договорі передачу коштів частинами, а не однією сумою, і така передача коштів на вимогу позичальника позикодавцем була здійснена, що підтверджується власноручно написаними ОСОБА_3 розписками, написання яких він 
не заперечував, що свідчить про те, що позикодавець виконував умови спірного договору і такий договір позики є правомірним відповідно 
до вимог статті 204 ЦК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТзДВ «Львівбудкомплектація» про визнання оспорюваного іпотечного договору недійсним із тих підстав, що такий договір було укладено для забезпечення виконання зобов`язань за неукладеним договором позики від 07 червня 2016 року і що такий договір було вчинено під впливом обману.
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилався заявник у касаційній скарзі, висловленим 
у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, 
від 17 жовтня 2019 року у справі № 127/25380/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/61283/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі 
№ 643/14490/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1890/14-ц, 
від 16 жовтня 2018 року у справі № 924/1049/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 922/6545/15, від 10 грудня 2019 року у справі № 911/1382/18, 
від 16 жовтня 2019 року у справі № 2-2330/11, а фактичні обставини цієї справи не є тотожними обставинам, встановленим в інших справах.
Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору, 
у зв`язку із тим, що сторони договору позики домовились про передання коштів позикодавцем в майбутньому частинами на першу вимогу позичальника, а у пункті 9.1 договору позики погодили, що такий набирає чинності з моменту його підписання суперечать положенням статей 640, 1046 ЦК України є необґрунтованими, оскільки лише встановлення факту неотримання позичальником позичених коштів від позикодавця може свідчити про те, що договір позики є неукладеним, а у разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано 
у договорі, вважається, що договір був укладений на фактично отриману ним кількість грошей чи речей.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника 
з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність 
та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести 
до неправильного вирішення справи у цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 та товариства 
з додатковою відповідальністю «Львівбудкомплектація» залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович