ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Удовіченко С.О.
02 листопада 2020 р. 	Справа № 440/514/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів -  Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про   визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановила:
30.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати незаконною бездіяльність управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (далі – УДМС в Полтавській області) щодо неоформлення посвідки на постійне проживання;
- зобов`язати УДМС в Полтавській області здійснити оформлення їй посвідки на постійне проживання в Україні та відновити її право на гідне життя;
- стягнути з УДМС в Полтавській області на її користь понесені нею витрати за примусове фіктивне медичне страхування в розмірі 680,00 грн.;
- стягнути з УДМС в Полтавській області на її користь моральну шкоду в розмірі 2.000 грн.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що   вона інвалід з дитинства 1 групи, у липні місяці 2014 року зі своїм чоловіком ОСОБА_2 переїхали з РФ до м. Миргород, де придбали будинок. 31.01.2015 року вона отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні, дія якої була продовжена 30.01.2016 року до 25.01.2018 року. 
Всередині 2017 року начальник місцевого відділення міграційної служби повідомив їй про те, що змінились закони і для оформлення посвідки на постійне місце проживання треба пред`явити закордонний паспорт, або покинути Україну та знову в`їхати до неї. Вона одразу звернулась до Консульського відділу для отримання закордонного паспорту, який отримала на початку лютого 2018 року. Після отримання закордонного паспорту, звернулась до відповідача для оформлення посвідки на постійне проживання, однак їй було відмовлено у зв`язку порушенням закону перебування в Україні. 07.02.2018 року посвідка була вилучена та її було знято з місця реєстрації. 18.09.2019 року вона звернулась із заявою до Головного управління Міграційної служби, але її доводи і проблеми там не почули, як і в УДМС в Полтавській області.
Також, позивач зазначила, що внаслідок такого відношення до її проблем зі сторони державних чиновників, які примусово її опустили зі статусу законної дружини до статусу нелегалки, не маючої ніяких прав на свій захист, своєї честі та гідності, медичну допомогу як інваліду, вона зазнала моральні та фізичні знущання. Позивач зазначила, що вона дуже переживає та хворіє від такої жорстокості. 
Крім того, позивач зазначила, що медичне страхування виявилось фікцією, оскільки згідно договору, воно не передбачає медичної допомоги.
У відзиві на адміністративний позов відповідач УДМС в Полтавській області, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає, що 25.09.2019 року до нього надійшла заява позивача з вимогою оформити посвідку на постійне проживання, до якої було надано копію страховки та довіреності. Крім того, 20.12.2019 року надійшла заява позивачки від 17.12.2019 року. Водночас, позивач не зверталася до УДМС в Полтавській області із заявою встановленого зразка, тому звернення позивача було розглянуто в порядку, передбаченому   Законом України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі – Закон № 393/96-ВР). Також, відповідач вважає, що у даному випадку відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.
Позивачем до суду надано відповідь на відзив відповідача, в якій позивач вказує, що відповідачем протиправно відмовлено їй у наданні посвідки та зазначено, що наслідком протиправних дій відповідача є завдання їй моральних та фізичних знущань.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 року (рішення ухвалено у порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 частково задоволений наступним чином.
Так, судовим рішенням   визнано протиправними дії УДМС в Полтавській області      щодо неналежного розгляду заяв ОСОБА_1 про видачу посвідки на тимчасове проживання      від 18.09.2019 року (вх. № Ф-11089-19      від 25.09.2019 року) та від 17.12.2019 року (вх. № 28560/1/5301-19 від 20.12.2019 року).
                              Зобов`язано УДМС в Полтавській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 18.09.2019 року (вх. № Ф-11089-19      від 25.09.2019 року)      та від 17.12.2019 року (вх. № 28560/1/5301-19 від 20.12.2019 року) та прийняти за результатами розгляду заяв рішення по суті.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Висновок суду вмотивований тим, що за результатом розгляду заяви про видачу посвідки територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має прийняти рішення про видачу посвідки чи відмову у видачі посвідки за наявності підстав визначених пунктом 61 Порядку № 322. Зі змісту поданої позивачем заяви можливо встановити суть питання порушеного ОСОБА_1 , тому відповідач був зобов`язаний розглянути заяву позивача та прийняти за результатами розгляду заяв рішення по суті поставленого позивачем питання.
Також, суд прийшов висновку, що у даному випадку відповідач здійснив дії щодо розгляду заяв позивача, проте, такі дії не відповідають вимогам, встановленим указаним вище нормативно-правовими актами.
Крім того, суд не знайшов підстав для визнання незаконною бездіяльності відповідача з неоформлення посвідки на постійне проживання та      зобов`язання УДМС України в Полтавській області здійснити оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивача.
Також, суд не знайшов підстав для стягнення на користь позивача сплаченої суми у розмірі 680,00 грн. за примусове медичне страхування, оскільки відповідно до частини чотирнадцятої   статті 5 Закону № 3773-VI   та пункту 32 Порядку № 322 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства зобов`язані подати до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, крім іншого дійсний поліс медичного страхування.
Щодо вимог позивач про стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що      позивачем      не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння відповідачем ОСОБА_1 моральної шкоди. Отже, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог її адміністративного позову.
Вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує аналогічними доводами, що наведені нею у позові.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, 21.01.2015 року ОСОБА_1 звернулася до УДМС із заявою, в якій просила видати посвідку на тимчасове проживання в Україні, за результатами розгляду якої УДМС України в Полтавській області прийнято рішення видати посвідку на тимчасове проживання терміном дії до 30.01.2016 року (а.с. 47).
14.01.2016 року позивач звернулася до УДМС із заявою, в якій просила продовжити строк дії посвідки на тимчасове проживання в Україні (а.с. 62). За результатами розгляду вказаної заяви УДМС України в Полтавській області продовжено посвідку на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 28.01.2017 року.
11.01.2017 року позивач звернулася до УДМС із заявою про продовження      строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні (а.с. 75), за результатами розгляду якої відповідачем продовжено посвідку на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 25.01.2018 року.
ОСОБА_1 звернулася до ДМС України із заявою від 18.09.2019 року вх. № Ф-1089-19 від 25.09.2019 року, в якій просила видати посвідчення на ПМЖ та зазначила про надання до заяви всіх необхідних документів (а.с. 90). До вказаної заяви позивачем було додано договір медичного страхування № 001916 та довіреність.
ДМС України листом від 01.10.2019 року № Р-11089-19/8.1/3428-19 повідомив позивача, що 31.05.2015 року їй було оформлено посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , термін дії якої було продовжено до 28.01.2017 року відповідно до ч. 14   ст. 4 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі – Закон № 3773-VI). Відповідно до п. 14   ст. 5 Закону № 3773-VI подача поліса медичного страхування при оформленні посвідки на тимчасове проживання є обов`язковою та правомірною. Відповідно до п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322   (далі – Порядок № 322) після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому, посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС. Відповідно до пункту 3      Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321 (далі – Порядок № 321), посвідка на постійне проживання видається на підставі дозволу на імміграцію в Україну. Умови, перелік документів та порядок оформлення дозволу на імміграцію визначенні   ст. 9 Закону України від 07.06.2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі – Закон № 2491-III)   та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджених   постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі – Порядок № 1983). Відповідно до вимог ч. 1   ст. 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Законність підстав перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначається положеннями   Законом № 3773-VI. Так, відповідно до ч. 14   ст. 4 Закону № 3773-VI   іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою ввоз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію, тобто на термін дії посвідки на тимчасове проживання. Також, повідомлено, що відповідно до   Закону № 3773-VI   іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися   Конституції   та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права   і   свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (а.с. 10).
ДМС України в Полтавській області листом від 10.10.2019 року № Р-11089-19/5301.3/16996-19 повідомив позивача, що відповідно до матеріалів справи № 40350 УДМС України в Полтавській області 30.01.2015 року її було документовано посвідкою на тимчасове      проживання      серії НОМЕР_1 , строком дії до 30.01.2016 року, з подальшим продовженням строку дії до 25.01.2018 року. Також, зазначено, що на даний час позивач має правові підстави для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, оскільки перебуває у шлюбі понад два роки з громадянином України, проте, перебуває на території України в порушення вимог чинного міграційного законодавства. Питання оформлення дозволу на імміграцію в Україну врегульовано   Законом № 2491-III, Порядком № 1983. Заяви про надання дозволу на імміграцію особам, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах, подаються до територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання. Іноземці, які постійно проживають за межами України, такі заяви подають до закордонних дипломатичних установ України за межами постійного проживання. Для отримання дозволу на імміграцію в Україну у випадку позивача подаються: паспортний документ та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця з особистими даними; три фотокартки 3,5 х4,5 сантиметра; документ про місце проживання в Україні та закордоном; документально підтвердженні відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб; копія паспорта громадянина України, який є чоловіком позивачки; квитанція про сплату адміністративної послуги у розмірі 179,74 грн. Документи, видані компетентними органами іноземних держав підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі. Відповідно до   ст. 9 Закону № 2491-III у разі не подання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію до одного року з дня її подання. Особа, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, документується посвідкою на постійне проживання (а.с. 89).
20.12.2019 року позивач повторно звернулася до УДМС України в Полтавській області із заявою в якій вказала, що відповідь УДМС містить лише перелік норм без конкретизації, що саме слід здійснити у даному випадку позивачу для отримання посвідки. Крім того, ОСОБА_1 попросила надати детально роз`яснити порядок дій, які потрібно вчинити у ситуації, що склалася (а.с. 93).
Листом УДМС України в Полтавській області від 14.01.2020 року № 28560/1/5301-19/5301.3/497-20 повідомлено позивача, що посвідка на тимчасове проживання, що була надана позивачу закінчилася      - 25.01.2018 року, тому відповідно до пункту 67 Порядку № 322   вона зобов`язана в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України, а посвідку здати до територіального органу /підрозділу ДМС. Враховуючи викладене, ОСОБА_1       перебуває на території України незаконно, тому на даний час не може скористатися правом на звернення з клопотанням про надання дозволу на імміграцію в Україну. У разі виконання зобов`язання щодо залишення території України позивач має можливість після повернення в державу, в установленому законодавством порядку      надати відповідне клопотання та отримати дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання. Крім того, указано, що      порядок оформлення дозволу на імміграцію в Україну позивачу роз`яснено в листі від 10.10.2019 року № Р-11089-19/5301.3/16996-19 (а.с. 94).
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено   Законом № 3773-VI.
Відповідно до   статті 1 Закону № 3773-VI   возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.
Крім того, вказаною статтею визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні
З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2014 року між громадянином України ОСОБА_2 та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу виданим 28.02.2014 року відділом запису актів громадянського стану Кіровоградського району міста Єкатеринбурга Свердловської області Російської Федерації (а.с. 57).
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи № 40350 по клопотанню для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянки Російської Федерації для ввоз`єднання сім`ї з громадянином України, які сформовано УДМС України в Полтавській області, та які перебувають у розпорядженні відповідача містять копію свідоцтва про укладення шлюбу між громадянином України ОСОБА_2 та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 , виданого 28.02.2014 року.
21.01.2015 року позивач звернулася до УДМС із заявою, в якій просила видати посвідку на тимчасове проживання в Україні у зв`язку з возз`єднанням сім`ї       (а.с. 47). Указана посвідка була отримана позивачем,      строк дії посвідки продовжено до      25.01.2018 року.
Відповідно до частини першої   статті 4 Закону № 3773-VI   іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до   Закону № 2491-III   іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Положеннями частини чотирнадцятої   статті 4 Закону № 3773-VI   передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.
Згідно з частиною третьою   статті 5 Закону № 3773-VI   іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій   статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.
Відповідно до частини чотирнадцятої   статті 5 Закону № 3773-VI   підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою   статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із   Законом України від 23.06.2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі – Закон № 2709-IV).
Відповідно до частини першої   статті 51 Закону № 3773-VI   строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить: 
1) у випадку, визначеному частиною четвертою   статті 4 цього Закону, - строк дії дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства; 
2) у випадку, визначеному частиною п`ятою   статті 4 цього Закону, - строк реалізації проекту міжнародної технічної допомоги, який зазначається в реєстраційній картці проекту; 
3) у випадку, визначеному частиною дванадцятою   статті 4 цього Закону, - два   роки; 
4) у випадку, визначеному частиною тринадцятою   статті 4 цього Закону, - період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні; 
41) у випадку, визначеному частиною двадцятою   статті 4 цього Закону, - три роки;      
5) в усіх інших випадках, визначених   статтею 4 цього Закону, - один   рік.
Строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених   законом (ч. 3   ст. 51 Закону №      3773-VI).
Згідно зі   статтею 53 Закону № 3773-VI   посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки. Іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії.
Положеннями   статті 55 Закону № 3773-VI   визначено, що іноземець або особа без громадянства подає заяву про оформлення або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання та відповідні документи, визначені цим   Законом та Кабінетом Міністрів України, особисто або через свого представника на підставі довіреності до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Згідно з пунктом 5 Порядку № 322 посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.
Положеннями пункту 32 Порядку № 322 визначено, що для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 
1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України; 
2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника (у разі подання документів законним представником); 
3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;
4) дійсний поліс медичного страхування; 
5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.
Відповідно до підпункту 11 пункту 33 Порядку № 322 крім документів, зазначених у пункті 32, залежно від категорії іноземців та осіб без громадянства, визначених   статтею 4 Закону № 3773-VI, подаються: для іноземців або осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або які під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій   статті 4 Закону № 3773-VI, уклали шлюб з громадянами України: документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України. Оригінал документа повертається іноземцеві або особі без громадянства, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати; паспорт громадянина України, з яким іноземець перебуває у шлюбі, який подається особисто громадянином України. Оригінал документа повертається громадянину України, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати.
Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із   Законом № 2709-IV. 
Рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі (пункт 37 Порядку № 322).
Згідно з пунктом 61 Порядку № 322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 
1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 
2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 
3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 
4) встановлено належність особи до громадянства України;
5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;
6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 
7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 
8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився; 
9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;
10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 
11) в інших випадках, передбачених законом.
З аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що за результатом розгляду заяви про видачу посвідки територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має прийняти рішення про видачу посвідки чи відмову у видачі посвідки за наявності підстав визначених пунктом 61 Порядку № 322.
Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до   статті 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому   законом   порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Відповідно до частини третьої   статті 4 Закону №      2491-III   дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається      одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Як установлено судовим розглядом, 28.02.2014 року між громадянином України ОСОБА_2 та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 укладено шлюб. Отже, позивач перебуває у шлюбі з громадянином України понад два роки.
Згідно з ч. 1   ст. 9 Закону №      2491-III   заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 
1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 
2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (ч. 2   ст. 9 Закону №      2491-III).
Положеннями ч. 5   ст. 9 Закону №      2491-III   визначено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:      
1) три фотокартки;
2) копія документа, що посвідчує особу; 
3) документ про місце проживання особи; 
4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 
5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Також указаною статтею передбачено, що вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої   статті 4 цього Закону.      Крім зазначених документів подаються, зокрема для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої   статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.
Крім того,   статтею 9 Закону №      2491-III   встановлено, що якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.
У разі неподання особою всіх визначених цим    Законом   документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Відповідно до   статті 10 Закону №      2491-III   дозвіл на імміграцію не надається: 
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому   законом   порядку;      
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі    закону   заборонено в`їзд на територію України; 
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої   статті 4 цього Закону.
Водночас у даному випадку відповідач розглянув заяву позивача, у порядку визначеному   Законом № 393/96-ВР    мотивуючи це тим, що позивач звернулася із заявою не у порядку, встановленому законодавством про надання адміністративної послуги.
Надані відповідачем листи від 10.10.2019 року № Р-11089-19/5301.3/16996-19 та від 14.01.2020 року № 28560/1/5301-19/5301.3/497-20 не містить жодного із рішень, визначених положеннями   статті 10 Закону №      2491-III   чи Порядку № 322.
Крім іншого листи відповідача також не місять висновку про неподання позивачем певних документів, передбачених   Законом №      2491-III   та необхідних для надання дозволу на імміграцію.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що      зі змісту поданої позивачем заяви можливо встановити суть питання порушеного ОСОБА_1 , тому відповідач був зобов`язаний розглянути заяву позивача та прийняти за результатами розгляду заяв рішення по суті поставленого позивачем питання.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до частини першої   статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України   завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У рамках адміністративного судочинства: дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм; бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України.
У даному випадку відповідач здійснив дії щодо розгляду заяв позивача, проте, такі дії не відповідають вимогам, встановленим указаним вище нормативно-правовими актами.
Таким чином, колегія суддів, з метою повного захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне самостійно обрати належний спосіб захисту порушених прав.
Згідно з частинами першою та другою   статті 77 Кодексу адміністративного судочинства      України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не довід правомірності своїх дій, як наслідок вимоги позивача підлягають задоволенню з корегуванням способу захисту порушених прав.
З урахуванням викладеного, керуючись частиною другою   статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дії відповідача      щодо неналежного розгляду заяв ОСОБА_1       щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 18.09.2019 року (вх. № Ф-11089-19      від 25.09.2019 року) та від 17.12.2019   року   (вх. № 28560/1/5301-19 від 20.12.2019 року), зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_1     та прийняти за результатами розгляду заяв рішення по суті.                              
Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для визнання незаконною бездіяльності відповідача з неоформлення посвідки на постійне проживання та      зобов`язання УДМС України в Полтавській області здійснити оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивача.
Водночас, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення на користь позивача сплаченої суми у розмірі 680,00 грн. за примусове медичне страхування, оскільки відповідно до частини чотирнадцятої   статті 5 Закону № 3773-VI   та пункту 32 Порядку № 322 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства зобов`язані подати до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, крім іншого дійсний поліс медичного страхування.
Крім того, надаючи оцінку вимогам позивача стосовно стягнення з УДМС України в Полтавській області моральної шкоди в розмірі 2.000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України   гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої   статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
З системного аналізу вказаної норми, колегія суддів дійшла висновку, що для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов`язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Згідно частини першої   статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права
При з`ясуванні фактів, з якими    Закон   пов`язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог статей   1167,   1187 Цивільного кодексу України, які визначають підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, даних в пункті 3   Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною другою   статті 23 Цивільного кодексу України   передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що      позивачем      не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння відповідачем ОСОБА_1 моральної шкоди. Отже, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1   ст. 315 КАС України).
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Інші доводи і заперечення позивача означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року, - без змін.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	
Постанова складена і підписана 02 листопада 2020 року.