КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №939/2205/19                                                                                     Головуючий у І інстанції - Міланіч А.М. 
апеляційне провадження №22-ц/824/9936/2020                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
22 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Журби С.О., Писаної Т.О.
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Бородянська селищна рада Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 
 
встановив:
 
У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2001 року їй на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій, окрім інших осіб, з 2004 року зареєстрований, але понад 15 років не проживає її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_1 , шлюб з яким було розірвано 29 червня 2004 року.
Оскільки відповідач у вказаній квартирі більше п`ятнадцяти років не проживає, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, чим порушує права позивача як власника квартири, зокрема, вона не має можливості оформити субсидію, змушена витрачати зайві кошти на оплату комунальних послуг, ОСОБА_1 створив нову сім`ю та проживає за іншою адресою, то просила визнати його таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.
19 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , яким просив розділити між ним та ОСОБА_2 як спільне сумісне майно, набуте ними за час зареєстрованого шлюбу, зазначену квартиру, виділивши кожному по Ѕ її частині.
Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя прийнято до сумісного розгляду з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, об`єднавши дані справи в одне провадження.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Бородянська селищна рада Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.
Визнати ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 4000 (чотири тисячі) гривень.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вищезазначене рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просив рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити повністю, а в задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що 14 листопада 1995 року по 05 травня 2004 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_2 .
За час шлюбу була придбана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
09 листопада 2019 року апелянт листом отримав позовну заяву з вимогою про позбавлення його права користування житлом співвласником якого він є.
Суд при ухваленні рішення посилався на те, що у 2004 року ОСОБА_1 не зміг потрапити до квартири, і тому повинен з того моменту на протязі трьох років звернутися до суду з метою поділу майна.
Проте, судом не взято до уваги той факт, що даний епізод мав місце до розірвання шлюбу і що після цього між апелянтом та ОСОБА_2 була домовленість про поділ майна після того як подорослішає син.
Тому до ознайомлення з позовом був впевнений в тому, що майно поділять, продавши квартиру і розділивши кошти.
Висновок суду першої інстанції про те, що про порушення свого права апелянт дізнався ще під час шлюбу, не підтверджено належними доказами, свідчення про те, що    ОСОБА_4 не потрапив до квартири свідчать лише про, те, що останній не захотів туди заходити, а не про те, що йому перешкоджала дружина, окрім того в рішенні відсутні будь які докази того, що ОСОБА_2 дійсно перешкоджала, тому, фактично належним чином не перевірено та не встановлено момент виникнення спору між колишнім подружжям щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна. 
До розгляду справи судом апелянт не звертався ні до правоохоронних органів, ні до суду з метою захисту свого права власності лише по тій причині, що не вважав його порушеним, що також є доказом того, що датою коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права власності було 09 листопада 2019 року. 
Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, ОСОБА_2 подала відзив, в якому зазначає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а обставини на які посилається апелянт є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи і вимогам діючого законодавства з огляду на наступне.
Як зазначає позивач за первісним позовом, ОСОБА_1 , за відсутності поважних причин, не проживає у спірній квартирі з червня 2004 року.
В тому ж році, ОСОБА_2 було змінено замки, тому апелянт не зміг зайти до квартири. 
Жодних заходів по збереженню житла ОСОБА_1 не вживав. В квартирі відсутні його особисті речі, комунальні платежі та квартирну плату не сплачує та заходів по вселенню у спірну квартиру не вживає.
Просила рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 14 листопада 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Бородянського районного суду від 05 травня 2004 року було розірвано про що 29 червня 2004 року зроблено відповідний актовий запис.
У період шлюбу сторін, 08 грудня 2001 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1 . 
26 листопада 2002 року за ОСОБА_2 зареєстровано право особистої власності на вказану квартиру.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме копій паспортів сторін, довідки Бородянської селищної ради від 26 липня 2019 року, акту обстеження соціально-побутових умов від 30 липня 2019 року, у вказаній квартирі, окрім ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з 06 грудня 2002 року зареєстрований ОСОБА_1 , який після розірвання шлюбу з позивачкою до цього часу, тобто понад п`ятнадцять років, у цій квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, ОСОБА_1 створив нову сім`ю та мешкає за іншою адресою, але з реєстрації у зазначеній квартирі у добровільному порядку не знімається.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 припинив сімейні відносини з ОСОБА_2 . 
З 06 грудня 2002 року зареєстрований, але з 2004 року, тобто більше п`ятнадцяти років не проживає у належній ОСОБА_2 квартирі, у добровільному порядку з реєстрації не знімається.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права власності на спірну квартиру у 2004 році, але з позовом про поділ даного майна звернувся до суду лише 19 листопада 2019 року, тобто після спливу позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у позові.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки, виходячи з положень ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Колегією суддів встановлено, що спірна квартира належала сторонам на праві спільної сумісної власності.
ОСОБА_1 , як співвласник даної квартири, маючи намір у 2004 році потрапити до квартири, не зміг цього зробити, так як поза його волею позивачкою були змінені замки вхідних дверей, а тому, саме з цього моменту ОСОБА_1 дізнався, як співвласник, про порушення свого права.
За таких обставин, з 2004 року у ОСОБА_1 розпочався перебіг позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, але з позовом про поділ спірного майна звернувся до суду лише 19 листопада 2019 року, тобто після спливу позовної давності.
Оскільки з 2004 року ОСОБА_1 не порушував питання розподілу квартири і на даний час пропустив строк позовної давності щодо даних вимог, то можна вважати вірним висновок суду першої інстанції, що сааме ОСОБА_2 є власником спірної квартири.
Згідно положень ст.ст.317,383,391 ЦК України, ст.150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст.ст.9,156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. 
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. 
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову, оскільки ОСОБА_1 припинив сімейні відносини з позивачкою, з 06 грудня 2002 року зареєстрований, але з червня 2004 року, тобто більше п`ятнадцяти років не проживає у належній ОСОБА_2 квартирі, у добровільному порядку з реєстрації не знімається.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлений 23 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         С.О. Журба

                                                                                  Т.О. Писана