ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/12926/18                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Васильченко І.П.,                                                                                                                                                      Суддя-доповідач Кобаль М.І.   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                             Кобаля М.І.,
суддів                                                      Бужак Н.П., Костюк Л.О.,
при секретарі                                             Хмарській К.І.
за участю

представника позивача:                       Петренко І.Л.
представників третіх осіб:                   Нестеренко Є.П., Негоди І.А., Резнікова І.О., 
                                                               Резнікова В.Я.
третіх осіб:                                              ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
                                                                ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,                                    
                                                                ОСОБА_7 , ОСОБА_8 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: Обслуговуючий кооператив «Наш Дім Поділ», ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОБРОДІМ», Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАТЕЛІ ЛІЗИНГ», ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_5 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_6 , ОСОБА_27 , ОСОБА_7 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_8 про   скасування наказу, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач, Мін`юст) в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Мін`юсту оформлене у вигляді наказу  № 1517/7 від 04.05.2018 року «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України  передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05.04.2018 року ОСОБА_1 подано до Мін`юсту скаргу на рішення державного реєстратора державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мєдвєдєвої І.М. № 40261222 від 22.03.2018 року та № 40261365 від 22.03.2018 року; на рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. № 40290235 від 23.03.2018 року (Т.1 а.с.56-58).
13.04.2018 року скаржником подано до Мін`юсту доповнення до первинної скарги (Т.1 а.с.70-71). 
26.04.2018 року за результатами розгляду вказаної скарги Комісією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації складено висновок про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018 року, у зв`язку з тим, що скарга оформлена без додержання вимог визначених ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: додані до скарги копії документів не засвідчені в установленому законом порядку (Т.1 а.с.76-77).
На підставі вказаного висновку, Мін`юстом прийнято наказ від 04.05.2018 року №1517/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018», яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018 року, у зв`язку з тим, що скарга оформлена без додержання вимог визначених ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: додані до скарги копії документів не засвідчені в установленому законом порядку (Т.1 а.с.78) (далі по тексту - оскаржуване рішення, наказ).
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач обґрунтовано дійшов висновку про неподання позивачкою всіх засвідчених копій документів, як того вимагає п. 6 ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та як наслідок, оскаржуваний наказ прийнято останнім правомірно.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який регулює відносини у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав  (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 1 ст. 37 вказаного Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір).
Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.
Відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити: 
1) повне найменування (ім`я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім`я) представника скаржника, якщо скарга подається представником; 
2) реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується; 
3) зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника; 
4) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 
5) відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав; 
6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги.
До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.
Правовими положеннями п. 1 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про відмову у задоволенні скарги.
Так, п. 1 ч. 8 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до ч. 9 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.
У свою чергу, процедура розгляду, відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту (далі - суб`єкт оскарження), що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами (далі - суб`єкт розгляду скарги) визначається Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1128 (далі по тексту - Порядок № 1128) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 26.04.2018 року).
Відповідно до п. 2 Порядку № 1128 для забезпечення розгляду скарг суб`єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін`юстом або відповідним територіальним органом.
Згідно з п. 5 Порядку № 1128 перед розглядом скарги по суті, комісія вивчає скаргу для встановлення: 
1) чи віднесено розгляд скарги відповідно до Законів до повноважень суб`єкта розгляду скарги (належний суб`єкт розгляду скарги); 
2) чи дотримано вимоги Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги; 
3) чи наявні (відсутні) інші скарги у суб`єкта розгляду скарги.
Відповідно до п. 7 Порядку у разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, суб`єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у задоволенні скарги без розгляду її по суті у формі наказу.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що питання про відповідність поданої скарги вимогам щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, вирішуються комісією з розгляду скарг на етапі підготовки скарги до розгляду. Відповідно, рішення про відмову у задоволенні скарги з підстав невідповідності поданої скарги щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, вимогам закону комісія приймає саме на підготовчій стадії до розгляду скарги по суті.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.04.2018 року, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018 року, Комісією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації складено висновок про відмову у задоволенні скарги останньої від 05.04.2018 року.
Вказана відмова обґрунтована тим, що скарга оформлена без додержання вимог визначених ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: додані до скарги копії документів не засвідчені в установленому законом порядку.
У свою чергу, на підставі вказаного висновку Мін`юст, в межах наданих йому повноважень, прийняв наказ від 04.05.2018 року №    1517/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018», яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018 року.
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що матеріали справи не містять доказів повідомлення скаржника (позивача) про призначення до розгляду його скарги по суті, вказані факти не повідомлялися і позивачем під час подання позову. Таким чином, відповідачем прийнято оскаржуваний наказ на підставі висновку Комісії на стадії підготовки до розгляду скарги по суті.
За результатами дослідження скарги позивача, судом першої інстанції встановлено, що вона оформлена у відповідності до вимог визначених абз. 1 ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме у скарзі зазначено: повне найменування (ім`я) скаржника, реквізити рішень державного реєстратора, які оскаржуються, викладено зміст оскаржуваних рішень та дій державного реєстратора, викладені обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.
До  вказаної скарги позивачкою додано в якості додатків:
- копію рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.02.2017 р.;
- копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.05.2017 р.;
- копію постанови про арешт майна боржника від 26.05.2017 р.; 
- копію постанови про виправлення помилки у процесуальному документі від 30.05.2017 р.; 
- копію постанови про виправлення помилки у процесуальному документі від 30.05.2017 р.; 
- копію постанови про арешт майна боржника від 11.01.2018 р.; 
- копію інформаційної довідки від 26.03.2018 р.  
Разом з тим, як вбачається з документів, які позивачка додала до скарги і копії яких містяться в матеріалах справи, апелянтом подано постанову про арешт коштів боржника від 26.05.2017 року, постанову про виправлення помилки у процесуальному документів від 30.05.2017 року, постанову про арешт майна боржника від 11.01.2018 року, інформаційну довідку від 26.03.2018 року, втім останні не засвідчені жодним чином. 
При цьому, відсутні навіть написи від імені позивача про відповідність вказаних копій тим документам, що наявні у позивачки в оригіналі і в разі потреби можуть бути надані останньою для огляду.
У той же час, на інших документах, доданих до скарги та доповненнях до скарги, наявні засвідчувальні підписи ОСОБА_1 про відповідність копії оригіналу.
Зазначене підтверджує обізнаність апелянта засвідчувати копії поданих документів, відповідно до норм чинного законодавства, та спростовує доводи викладені в апеляційній скарзі.
Так, відповідно до наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55 затверджено Національний стандарт України «Вимоги до оформлювання документів» ДСТУ 4163-2003 (далі - Стандарт), у пункті 5.27 якого зазначено, що відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.
Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Стандарту він поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що додані ОСОБА_1 до скарги копії документів, а саме: постанова про арешт коштів боржника від 26.05.2017, постанови про виправлення помилки у процесуальному документів від 30.05.2017, постанова про арешт майна боржника від 11.01.2018, інформаційна довідка від 26.03.2018 не засвідчені в установленому порядку, а відтак останні не можуть розцінюватися, як належні докази, що підтверджують порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення про державну реєстрацію.
Крім того, незасвідчення скаржником усіх поданих копій документів свідчить про обґрунтованість висновку Комісії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018 року, та як наслідок законність оскаржуваного наказу Мін`юсту від 04.05.2018 року «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 05.04.2018».
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України ргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                            Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 21.10.2020 року