Справа № 461/5434/18                                Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/1090/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 69

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       13 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                                       суддів: Бойко С.М., Цяцяка Р.П.  
секретаря Жукровської Х.І.
        з участю представника відповідача ОСОБА_1 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року в складі судді Радченка В.Є. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -
встановила:
У липні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заяву до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 
Вимоги обґрунтовував тим, що 18.02.2006 між ним та відповідачкою укладений шлюб, який зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 343.
До 2014 року їх сім`я проживала за межами України. З початку 2014 року подружжя тимчасово виїхало на територію України, а з вересня 2014 року сторони проживають окремо, позивач у Лондоні, а відповідачка у Львові. За останні роки стосунки між подружжям погіршились, подружжя втратило будь-який інтерес один до одного, не спілкуються, не підтримують жодних стосунків. З 2014 року сторони бачились у загальному не більше 20 хвилин під час поїздок позивача до Львова у справах. Позивач зазначає, що сторони проживають у різних державах, без наміру об`єднання сім`ї, тому позивач вважає, що збереження сім`ї неможливе та недоцільне, просив розірвати шлюб.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року позов  ОСОБА_3  до  ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.
Розірвано шлюб між  ОСОБА_3  та  ОСОБА_2 , який був зареєстрований 18.02.2006 р. Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 343.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 704,80 грн.
Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , вважає незаконним та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та належного з`ясування обставин, які мають значення для справи, тому підлягає скасуванню.
Стверджує, що суд не дотримався норми процесуального права щодо повідомлення про розгляд справи, що мало наслідком її неявку та свідчить про неналежне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, а відтак про позбавлення права брати участь у судовому засіданні, надавати докази та пояснення.
В цьому контексті покликається на правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 25.04.2018, справа № 295/5011/15.
Крім цього, вважає, що висновок суду з приводу відсутності підстав для об`єднання позовної заяви про розірвання шлюбу з позовною заявою про стягнення аліментів є необґрунтованим та передчасним.
Звертає увагу на те, що при розгляді даної справи, суд першої інстанції не встановив, чи подальше збереження шлюбу справді суперечитиме інтересам одного із подружжя, або інтересам дітей, а якщо так, то у який саме спосіб.
Натомість, як зазначає відповідачка, розірвання шлюбу суперечить її інтересам та інтересам сина ОСОБА_5 .
Вважає, що можливим є збереження подружніх відносин, оскільки погіршення таких є тимчасовим явищем.
На думку апелянта, пояснення на обґрунтування позиції сторони позивача у 2018 році були інші, ніж у 2019 році.
При цьому, надання судом строку для примирення не свідчить про виконання ним обов`язку, передбаченого ст. 211 ЦПК України, якою визначено, що під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін.
Також, суд не врахував, що у відповідача були об`єктивні перешкоди для реалізації права на примирення, які пов`язані із труднощами щодо встановлення місцезнаходження позивача.
На переконання апелянта, суд мав залишити позовну заяву без руху у зв`язку з поданням такої без додержання вимог, викладених у статтях 175 та 177 ЦПК України, зокрема, позивач не подав нотаріально засвідчені переклади поданих ним документів, а оскільки підписи, проставлені під позовною заявою та клопотаннями, відрізняються від підпису у паспорті, у відповідачки є сумніви щодо дійсного наміру позивача розірвати шлюб.
Судом першої інстанції не було встановлено особу позивача.
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, усі судові витрати стягнути з позивача.
09.06.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 , у якому зазначаючи, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року без змін. Покликається, зокрема на справи, які є між сторонами (у тому числі про позбавлення батьківських прав, яка перебуває на стадії апеляційного розгляду) та їх предмет, позивачем у таких є виключно ОСОБА_2 
17.06.2020 на адресу апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_2 на відзив.
В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.
Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу адвоката Найди І.А. (т. 2 а.с. 67), в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів приходить переконання, що подану апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, врахувавши вимоги закону та встановлені обставини у справі, дійшов висновку про те, що бажання відповідачки зберегти шлюб не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.
Щодо дійсної волі позивача на розірвання шлюбу, суд зазначив, що позовна заява підписана позивачем особисто, а в подальшому ним подавалися письмові пояснення у справі. 
Крім цього, суд відхилив доводи сторони відповідача про те, що подані позивачем копії письмових доказів, а саме копія паспорта позивача та копії свідоцтв про народження дітей, не були засвідчені належним чиномта покликаючись на практику Європейського суду з прав людини зазначив, що такий підхід є проявом надмірного формалізму.
Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.
Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. 
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. 
Добровільність шлюбу – це одна з його основних засад.
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу (ч. 1 ст 106 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом першої інстанції встановлено, що 18.02.2006 між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 343, що стверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 53).
Від шлюбу у сторін народилися двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_2 від 11.11.2010 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_3 від 27.07.2012 (т. 1 а.с.7-14).
Стороною відповідача не заперечується встановлені обставини, а саме факт реєстрації шлюбу між сторонами, наявність у подружжя двох дітей – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також відсутність спільного проживання сторін з 2014 року.
Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_3 покликався на те, що шлюбні відносини між ним та ОСОБА_2 припинені, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо в різних країнах.
З наведеного вище беззаперечно слідує, що позивач є громадянином США (т. 1 а.с. 4).
Відповідно до п. 2 ст. 1 ЗУ «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави.
Розділ Х цього закону містить колізійні норми сімейного права.
Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу (стаття 55). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (стаття 16).
Згідно із ст. 56 ЗУ «Про міжнародне приватне право» форма і порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, а також між іноземцями або особами без громадянства, визначаються правом України. 
Відповідно до статті 60 цього ж закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. 
Тобто, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а саме правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.
Враховуючи наведене та те, що ОСОБА_2 досі проживає на території України, подання позову про розірвання шлюбу та правові наслідки шлюбу визначаються правом України.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до аналізу порушень, які на думку відповідачки, допущені при поданні позову, відкритті провадження за таким, розгляді справи по суті судом першої інстанції, не вчинення місцевим судом заходів щодо примирення сторін, тощо .
Натомість про існування сімейних та подружніх відносин між сторонами відповідачка не говорить, більше того, як повідомила представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, саме відповідачка ОСОБА_2 є ініціатором низки судових справ між сторонами, у тому числі про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, надання дозволу на оформлення паспорту неповнолітній дитині без згоди батька.
Такі обставини, на переконання колегії суддів, заперечують доводи апеляційної скарги щодо тимчасовості у погіршенні відносин між сторонами та можливості збереження таких.
Поряд з цим, колегія суддів виходить із добровільності шлюбу, як однієї з його основних засад.
В цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції, фактично на виконання роз`яснень, які викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ст. 111 СК України, застосовував заходи для примирення подружжя, однак такого не відбулось. 
Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача категорично висловлює свою позицію, яка полягає у тому, що подальше збереження шлюбу та примирення не можливе за жодних обставин, оскільки спільного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують тривалий час. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що на даний час у сторін склалися різні характери та погляди на життя, сім`я фактично розпалася, сімейного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам позивача, відтак шлюб існує формально, при цьому примушування до такого не допускається.
Крім цього, колегіє суддів звертає увагу на те, що справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді з липня 2018 року, однак станом на даний час примирення між сторонами так і не відбулось, що також доводить правильність висновків місцевого суду та відповідає добровільності шлюбу, як одній із основних його засад.
Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Допущені, на думку апелянта, судом першої інстанції порушення норм процесуального права, на правильність висновків суду не впливають та про протилежність у відносинах між сторонами не свідчать.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 жовтня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

Р.П. Цяцяк