ПОСТАНОВА
Іменем України

23 грудня 2020 року 
Київ
справа №560/3971/19
адміністративне провадження №К/9901/15065/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1  
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року (головуючий суддя – Польовий О.П.)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2020 року (головуючий суддя – Курко О.П., судді: Гонтарук В.М., Біла Л.М.)
у справі №560/3971/19
за позовом ОСОБА_1    
до Прокуратури Хмельницької області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
I. РУХ СПРАВИ
1.          У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:
- стягнути вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 21   446,25 грн; 
- стягнути середній заробіток в сумі 997,50 грн за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 15 листопада 2019 року по день ухвалення рішення; 
- стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн, сплачений за подання позовної заяви.
2.          В обґрунтування позовних вимог зазначила, що має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку згідно вимог статті 44 Кодексу законів про працю України, проте відповідач протиправно не провів з нею повного розрахунку при звільненні.
3.          Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 березня              2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
4.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
5.          Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 28 лютого 2005 року по 15 листопада 2019 року позивач працювала на різних посадах в прокуратурі Хмельницької області. 
6.          Наказом в.о. прокурора Хмельницької області від 13 листопада 2019 року № 1003к позивача звільнено з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 листопада 2019 року.
7.          15 листопада 2019 року позивач подала звернення з проханням надати розрахунковий лист із зазначенням видів та розміру виплат, які виплачено їй при звільненні; вказати чи виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до вимог статті 44 Кодексу законів про працю України, у разі її невиплати вказати причину.
8.          Листом від 15 листопада 2019 року № 18-2356-19 позивачу роз`яснено, що статтею 40 Кодексу законів про працю України визначено перелік підстав припинення трудового договору, в яких передбачено виплату вихідної допомоги. Оскільки позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а не на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу, то відсутні підстави для виплати вихідної допомоги. Надано розрахунковий лист із зазначенням видів та розміру виплат, які виплачено при звільненні, а також розрахунковий лист за 2019 рік.
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
9.          Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач звільнена з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачена виплата вихідної допомоги при звільненні, тому вона не набула права на її отримання. 
10. Суди при ухваленні рішень керувалися правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
11.          Позивач у своїй касаційній скарзі зазначала, що судами помилково було відхилено та не враховано постанови Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року (справа № 823/244/16), від 17 жовтня 2018 року (справа № 823/276/16) та від 8 жовтня 2019 року (справа № 823/263/16), у яких було зроблено висновок що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.
12.          Положення частини третьої статті 16, пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не регулюють предмет спору, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, на відміну від норм Кодексу законів про працю України, які не були застосовані судами.
13.          Також зазначає що суди не навели у оскаржуваних судових рішеннях узагальнення доводів позивача, не спростували та не надали мотивованої оцінки жодному з аргументів, наведених позивачем, не мотивували незастосування норм права, на які вона посилалася; проігноровано вимоги статей 1, 8, 21, 22, 24 Конституції України, а також статті 6 КАС України щодо застосування при вирішенні справи принципу верховенства права та судової практики Європейського Суду з прав людини.
14.          Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити судові рішення без змін. Зазначає, що норми Закону України «Про прокуратуру», які визначають статус прокурорів, умови і підстави звільнення їх з посади, у тому числі з адміністративної посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України. При звільненні з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги.  
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
15.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
16.          Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
17.          Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності/неправомірності дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у листопаді 2019 року.
18.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19.          Законом України «Про прокуратуру» (далі — Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
20.          Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
21.          Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
22.          Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
23.          Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
24.          Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
25.          Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є   стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
26.          Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист  його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного  права,  не  можуть   суперечити   принципу рівності  усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. 
27.          Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від            8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
28.          КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
29.          Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
30.          Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
31.          Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
32.          Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
33.          Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
34.          Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
35.          Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
36.          Вихідна допомога — це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника   обставин.
37.          Таким чином, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
38.          Суди першої та апеляційної інстанцій помилково відхилили посилання позивача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 8 жовтня 2019 року (справа №823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16), посилаючись на те, що вимоги про виплату вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури у даних справах були заявлені на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». 
39.          Верховний Суд у даних рішеннях зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з «пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII» на «пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України»), відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
40.          Відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, відповідно до якої враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.
41.          Проте слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
42.          Щодо посилання апеляційного суду на те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, то слід зазначити, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом – статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.
43.          У позовних вимогах позивач просила стягнути вихідну допомогу в конкретно визначеній сумі - 21   446,25 грн. Проте у суду касаційної інстанції в силу вимог частини другої статті 341 КАС України відсутня процесуальна можливість перевірити правильність обрахунку позивачем заявленої суми та задовольнити позовну вимогу у цій частині. 
44.          Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
45.          Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
46.          У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
47.          Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди, встановивши відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури, не вирішували питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
48.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначала що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
49.          З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України,      враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,      співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
50.          Судами першої та апеляційної інстанцій не було з`ясовано період, упродовж      якого позивачу мала бути здійснена виплата, з урахуванням часу коли позивач дізнався про порушення свого права та звернувся з вимогою про його поновлення, а також розмір середньоденного заробітку для обчислення суми заборгованості.      
51.          Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
52.          Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості вирішити дане питання та стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
53.          За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
54.          Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
55.          З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні у визначеній позивачем сумі з урахуванням визнання права на її виплату, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
56.          У касаційній скарзі позивач також просила вирішити питання про розподіл судових витрат.
57.          Згідно із частинами першою – третьою статті 132 КАС України   судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
58.          Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
59.          Частиною першою статті 139 КАС України установлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
60.          Відповідно до частини шостої даної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
61.          Як убачається із наявних у матеріалах справи документів про сплату судового збору, позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 768 грн 40 коп відповідно до квитанції від 28 листопада 2019 року №0.0.1537685134.1, за подання апеляційної скарги – 1   152 грн 60 коп відповідно до квитанції від 1 квітня 2020 року № 1917-6377-7861-1090, за подання касаційної скарги – 1 536 грн 80 коп відповідно до квитанції від 12 червня 2020 року № 1989-5913-2792-2812.
62.          З огляду на те, що судом касаційної інстанції задоволено позовні вимоги, визнано право позивача на отримання вихідної допомоги, зобов`язано її виплатити, а також вирішити питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то понесені позивачем судові витрати за розгляд даної адміністративної справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій слід покласти на відповідача.
Керуючись статтями 341, 344, 356 КАС України, Верховний Суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від   18 травня 2020 року у справі №560/3917/19   скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Прокуратури Хмельницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Зобов`язати Прокуратуру Хмельницької області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні з органів прокуратури.

У частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та суми вихідної допомоги, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Хмельницької області (наказом Генерального прокурора від 3 вересня 2020 року № 410 перейменовано у Хмельницьку обласну прокуратуру) (ідентифікаційний код юридичної особи 02911102, місцезнаходження: 29000, Хмельницька область, місто Хмельницький, провулок Військоматський, буд. 3) на користь    ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) сплачений нею судовий збір у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій в сумі 3 457 (три тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                     М.В. Білак

 О.А. Губська

                                                                                                    О.В. Калашнікова