ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 жовтня 2020 року           справа №360/2073/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів:  Геращенка І.В., Ястребової Л.В.,   розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 р. (у повному обсязі складено 31 липня 2020 року у м. Сєвєродонецьк)  у справі  № 360/2073/20 (головуючий І інстанції суддя І.В. Тихонов)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії    про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки,

                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач 25.05.2020 року звернувся до суду з  позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням  уточнення позовних вимог, просив  визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористану відпуску як учаснику бойових дій за 2015 рік; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік (а.с. 1-4, 20-23).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 360/2073/20  адміністративний позов задоволено частково.  
Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів внутрішніх справ 06 листопада 2015 року (а.с. 50-53).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  просив  скасувати рішення суду першої інстанції  в частині задоволення позовних вимог  та ухвалити  нове рішення про відмову в частині задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги  зазначає, що особі рядового і начальницького складу, яка звільняється з органів внутрішніх справ, грошова компенсація відповідно до Положення від 29.07.1991 року № 114 виплачується лише за невикористану в році звільнення «чергову оплачувану відпустку».
Такий вид відпустки («додаткова відпустка із збереженням заробітної плати»  учаснику бойових дій) не є щорічною відпусткою з огляду на розміщення вказаної норми в окремій статті КЗпПУ, у той час як види щорічних додаткових відпусток розміщено у ст. 76 КЗпПУ, що виключає можливість розгляду «додаткової відпустки із збереженням заробітної плати» учаснику бойових дій як одного з видів відпустки, про які йдеться  у п. 3 ч. 1 ст. 76 КЗпПУ. 
Таким чином вважає, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, яка надається відповідно до Закону України № 3551, законодавством не передбачена.
Крім того апелянт вказує, що позивач з рапортами про надання йому додаткової відпустки за 2015 рік із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій не звертався.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не було оскарженно.
Згідно   ч. 1  ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , має статус учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 28.09.2015 (а.с.5-8,14).
Витяг з наказу від 06.11.2015 № 399 о/с «По особовому складу» свідчить, що позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ (М-257801) як  командира взводу № 1 спеціальної роти судової міліції «Грифон», підпорядкованої ГУМВС України в Луганській області, з 06.11.2015 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) (а.с. 40).
Листом ліквідаційної комісії ГУМВС України в Луганській області від 16.06.2020 № 6/2-146лк підтверджується, що позивачу за період часу з 01.01.2015 по 06.11.2015 (включаючи період служби в ГУНП у 2015 році) відпустка як учаснику бойових дій не надавалася (а.с. 39).
З листа ліквідаційної комісії ГУМВС України в Луганській області від 16.06.2020 № 9/161 вбачається, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік позивачу не сплачувалась (а.с. 43).
21.04.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 рік як учаснику бойових дій, однак листом від 28.04.2020 за № ВДЗ/99 у відповідь на заяву позивача відповідач повідомив, що підстави для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки відсутні, оскільки це не передбачено законодавством (а.с. 13).
Спірним у даній справі є правомірність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпуску як учаснику бойових дій за 2015 рік.
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
На період проходження служби в органах внутрішніх справ діяв Закон України «Про міліцію», стаття 1 якого встановлювала: «Міліція  в  Україні  -  державний  озброєний орган виконавчої влади,  який  захищає  життя,  здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань».
В статті 7 Закону України «Про міліцію» визначалось, що міліція  є  єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства  внутрішніх  справ  України, виконує адміністративну, профілактичну,   оперативно-розшукову,  кримінальну  процесуальну, виконавчу  та  охоронну  (на  договірних  засадах)  функції.      
За унормуванням п. 1 ст. 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”   військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
З приписів п. 8 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” вбачається, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до   Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Статтею 4 Закону України “Про відпустки” передбачені такі види щорічних відпусток, як: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством (п. 1 ст. 4 Закону).
Правилами ст. 16-2 вказаного Закону, зокрема, учасникам бойових дій, статус яких визначений   Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Визначенням  п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” учасникам бойових дій надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Абзацом 3 п. 14   ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – Закон № 2011) встановлено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Приписами  п. 17   ст. 101  Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
За змістом п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18  статті  ст. 10-1 Закону № 2011, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у   Законах України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”   та    “Про оборону України”.
За визначенням ст. 1 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України “Про оборону України”   визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в   ст. 1 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки. Однак Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”   не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток      (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії      їх соціального захисту”, п. 8 ст. 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, ст. 162 Закону України “Про відпустки”.
П. 3 розд. XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений   наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані  ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, що передбачена   ст. 16-2 Закону України “Про відпустки” та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Норми Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
На переконання колегії суддів, в рамках правовідносин у справі, яка переглядається судом, пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку,   що при звільненні позивача як учасника бойових дій, він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015 році щорічну додаткову відпустку.
Таким чином, на момент звільнення позивача відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2015 рік.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним протягом спірного періоду додаткову відпустку як учасник бойових дій, що передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Вирішуючи спір в частині грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій судом, враховані правові висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), які відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Така правова позиція висловлена також у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 805/5111/15-а, від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19.
Оскільки право позивача на компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій порушено, то воно підлягає відновленню в судовому порядку.
Посилання апелянта  на постанову Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 545/1881/16 є безпідставним, оскільки предмет спору у даних справах не є тотожним.
Щодо посилання відповідача на листи Міністерства соціальної політики України від 04 серпня 2016 року № 430/13/116-16 та від 23 вересня 2016 року № 531/13/116-16, то суд зазначає, що листи Міністерства соціальної політики України від 04 серпня 2016 року № 430/13/116-16 та від 23 вересня 2016 року № 531/13/116-16 не є нормативно-правовими актами, мають виключно рекомендаційний характер для застосування в роботі, не є джерелом права, а тому не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи.
Посилання  апелянта на те, що позивач під час проходження служби в спірний період не звертався з відповідними рапортами щодо надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд вважає безпідставними з мотивів, викладених у рішенні.
Разом з тим, суд зазначає, що нарахування такої компенсації належить до безпосередніх повноважень відповідача як роботодавця. І оскільки така компенсація позивачу не нараховувалася, тому суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача її суму. 
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Нормами   ст. ст. 1 й 2 Закону України “Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених стоків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (тобто, з 01 січня 2001 року). Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача  позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом  зобов`язання Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів внутрішніх справ 06 листопада 2015 року.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
І відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,    
                                    
                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 р.    -   залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 р.    у справі  № 360/2073/20     - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                            Г.М. Міронова                   
                                                                                                                                            
Судді                                                                                                   І.В. Геращенко

                                                                                                          Л.В. Ястребова