Постанова
Іменем України        
 
26 листопада 2020 року                                                               
м. Київ
                                                                                                           
справа № 603/907/14-ц
провадження № 61-21130св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Монастириська міська рада Монастириського району Тернопільської області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Бандури Володимира Олексійовича на постанову Тернопільського апеляційного суду                                від 29 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун С. І., Парандюк Т. С.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Монастириської міської ради Монастириського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2014 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, посилаючись на те, що він є спадкоємцем за законом п`ятої черги після смерті ОСОБА_3 та бажає прийняти спадщину, однак, йому було відмовлено державною нотаріальною конторою у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у встановлений законом шестимісячний строк він не подав заяву про прийняття спадщини та не підтвердив ступінь родинних відносин з померлим. 
Вказав про те, що з 2002 року до 18 травня 2014 року він тривалий час перебував поза межами України, що не дало йому фактичної можливості звернутись до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини, а тому вважає, що строк пропущений ним з поважних причин.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт родинних відносин між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , а саме те, що ОСОБА_4 є тіткою ОСОБА_3 , а спадкодавець ОСОБА_3 є його двоюрідним братом та визначити йому додатковий строк тривалістю в шість місяців для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2                 ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 02 березня    2015 року позов задоволено.
Встановлено факт родинних відносин між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , а саме, що ОСОБА_4 є тіткою ОСОБА_3 та про те, що ОСОБА_1 є двоюрідним братом спадкодавця                      ОСОБА_3 .
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк - шість місяців з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого                        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (батько спадкодавця ОСОБА_3 ) та ОСОБА_6 були рідним братом і сестрою ОСОБА_4 , яка є тіткою спадкодавця ОСОБА_3 , який, в свою чергу, приходився двоюрідним братом позивача ОСОБА_1 , тому встановлення цього факту родинних відносин відповідатиме інтересам позивача та забезпечить реалізацію його законних прав.
Визначаючи додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив встановлений чинним законодавством строк для прийняття спадщини, оскільки тривалий час перебував поза межами України. Крім того, суд зазначив про те, що станом на 30 грудня 2014 року свідоцтво про право на спадщину не видавалося, а дані про інших спадкоємців у спадковій справі відсутні.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 02 березня 2015 року в частині визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надав суду безспірних доказів поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини. Факт перебування позивача у Великобританії сам по собі не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки перебування позивача поза межами України не позбавляло його можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою (повідомленням, телеграмою) - у порядку, передбаченому пунктами 2.1, 3.5 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Мін`юсту України від 22 лютого 2012 року № 296/5, або подати заяву про прийняття спадщини, звернувшись до посадової особи консульської установи України у Великобританії на підставі статті 38 Закону України «Про нотаріат».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2019 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Бандура В. О. подав касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 жовтня               2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми процесуального права, що визначають підстави для поновлення строку апеляційного оскарження. На порушення норм процесуального права, судом апеляційної інстанції не враховано відсутність доказів того, що ОСОБА_2 не знав і не міг знати про ухвалене судове рішення, не наведено жодних фактів, які б спростували інформацію про його повідомлення про судовий розгляд належним чином. ОСОБА_2 знав про існування рішення суду першої інстанції та був з ним ознайомлений, а підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження були відсутні.
У даному випадку існує сукупність поважних причин через які позивач пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини, а саме перебування за межами України та відсутність інформації про смерть спадкодавця, які підтверджуються показаннями свідків та копією паспорта із візовою відміткою про повернення на територію України від 18 травня 2014 року. Проте апеляційний суд не прийняв належним чином до уваги зазначені докази.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У січні 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що факт перебування позивача за межами України сам по собі не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки перебування за межами України не позбавляло можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою або подати заяву про прийняття спадщини, звернувшись до консульської установи України в країні перебування.
Висновок апеляційного суду про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини, його тривале перебування за кордоном не свідчить про поважність причин пропуску такого строку. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Монастириського районного суду Тернопільської області.
10 січня 2020 року справа № 603/907/14-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області.
у березні 2012 року відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_3 
Монастириською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 50 за 2012 рік щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . Заяву про прийняття спадщини подано ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_1 . Станом на 30 грудня 2014 року нотаріальною конторою не видавались свідоцтва про право на спадщину. Дані про інших спадкоємців в спадковій справі відсутні, що підтверджується листом                                    від 31 грудня 2014 року № 1310/01-16.
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 05 червня                2013 року позов ОСОБА_2 до Монастириської міської ради Тернопільської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно задоволено.
Встановлено факт родинних відносин між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , а саме те, що ОСОБА_4 є тіткою ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 є двоюрідним братом спадкодавця ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме на: житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_2 ; земельну частку (пай) у розмірі 2,20 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться в спілці селян «Прогрес» в місті Монастириська Тернопільської області в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що йому не повідомили про смерть двоюрідного брата ОСОБА_3 , а сам він з 2002 року                 до 18 травня 2014 року нелегально перебував на заробітках у Великобританії, звідки його було депортовано.  
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                                 № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові                  від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нову постанову про відмову в задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені позивачем причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позивач свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України. 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 знав про існування рішення суду першої інстанції та був з ним ознайомлений, а підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження були відсутні, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Порядок оскарження рішення суду у справі, яка переглядається, визначений відповідно до пункту 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, є винятком із загального правила та застосовується лише до судових рішень, ухвалених за правилами ЦПК України 2004 року.
У резолютивній частині рішення місцевого суду, яке ухвалено за правилами ЦПК України 2004 року, зокрема роз`яснено, що особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 копію рішення місцевого суду отримав лише 05 вересня 2019 року, а із апеляційною скаргою звернувся до суду 16 вересня                     2019 року, тобто у строки, визначені ЦПК України 2004 року. 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту родинних відносин в апеляційному порядку не переглядалося, тому не є предметом перегляду в суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бандури Володимира Олексійовича залишити без задоволення.
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| В. С. Висоцька
| І. М. Фаловська