Постанова                                                                                                                                                                                               
Іменем України                                                                     
12 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 367/8414/15-ц
провадження № 61-6637св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 лютого 2008 року між ним та                   ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким він передав останньому 62 000,00 дол. США, що згідно з установленим Національним банком України курсом долара США до гривні на час подачі позову складає 1 482 420,00 грн, а також 525 000,00 грн. Доказом отримання грошових коштів є власноруч написані ОСОБА_5 розписки, в яких він зобов`язувався повернути борг на першу вимогу кредитора. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадщину після його смерті в рівних частках прийняли відповідачі, яким було відомо про борги спадкодавця. 10 грудня 2012 року позивач направив відповідачам вимогу про повернення боргу, однак борг так повернено й не було, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися із позовом до суду.
Суди неодноразово розглядали цю справу.
Останнім рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня                  2018 року позов ОСОБА_1 задоволений. Стягнуто із ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 2 007 420,00 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 090,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та померлим ОСОБА_5 виникли правовідносини позики, на підтвердження чого позивачем надані суду розписки боржника від 10 лютого та 31 серпня 2008 року, які доводять укладення договорів позики і посвідчують факт передання позивачем ОСОБА_5 грошових коштів в загальній сумі 2 007 420,00 грн.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не пропущено позовну давність, оскільки розписками від 10 лютого та від 31 серпня 2008 року не було конкретно зазначено про строк вимоги, а спадкоємцями не було повідомлено позивача про відкриття й прийняття спадщини.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Апеляційний суд не погодився із судом першої інстанції, що позивачем не пропущено строки звернення до суду, погодившись водночас із тим, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані позивачем розписки в якості доказів при вирішенні справи, твердження позивача ОСОБА_1 про передачу ним відповідної суми в борг ОСОБА_5 є обґрунтованими, а докази повернення боргу відсутні.
На думку колегії апеляційного суду, оскільки під час розгляду справи встановлено                  (і це визнав сам позивач), що про смерть ОСОБА_5 та про відкриття спадщини після нього позивач дізнався в травні 2012 року, а вимогу про повернення коштів направив спадкоємцям лише з 10 грудня 2012 року, то ОСОБА_1 пропущено встановлений статтею 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, відтак втрачено право вимоги до них. За таких умов позов не підлягає задоволенню, що є підставою для скасування неправильного рішення суду першої інстанції.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У червні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у вищевказаній справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга також містить клопотання заявника про зупинення виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на встановлені у справі обставини, зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій достовірно встановлено правову природу розписок, наданих позивачу померлим ОСОБА_5 , та правильно вказано на підтвердження факту передання останньому позивачем визначених грошових сум і дати їх отримання. Також під час повного судового розгляду судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що позивачу про смерть ОСОБА_5 фактично стало відомо з травня 2012 року.
 
Заявник наполягає на тому, що не пропустив строк звернення до суду із позовом, про що свідчать матеріали справи № 2-3-91/11 за позовом ОСОБА_6 до              ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа - Ірпінська міська державна нотаріальна контора, з якої вбачається, що ОСОБА_1 брав участь у розгляді зазначеної справи в якості свідка на стороні відповідачів на їх прохання; 11 грудня 2014 року ОСОБА_1 вже звертався до суду із аналогічним позовом до відповідачів, який через неявку представника позивача (з невідомих ОСОБА_1 причин) залишено без розгляду. Після отримання відповідної ухвали суду в грудні 2015 року він був змушений повторно звернутися до суду із цим позовом.
 
Також заявник зазначає, що відповідачам було достовірно відомо про борг батька перед позивачем, всупереч цьому, як це передбачено законом, вони не повідомили позивача про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
 
Апеляційним судом, на думку позивача, не досліджено та не надано оцінку зацікавленим показанням свідків, неточностям у поясненнях та доказах відповідачів; мотивувальна частина оскаржуваної постанови не відповідає вимогам містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів; визначаючи одні і відхиляючи інші докази, апеляційний суд має це обґрунтувати.
 
На дату розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
У червні 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Кривцовій Г. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 лютого                  2019 року, відкрито касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою, витребувано матеріали справи № 367/8414/15-ц із Ірпінського міського суду Київської області, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня             2018 року та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У липні 2019 року матеріали справи № 367/8414/15-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2020 року № 355/0/226-20 у зв`язку з перебуванням у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами судді ОСОБА_8 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 лютого 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -               ОСОБА_4 та матеріали справи № 367/8414/15-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України              (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що написаними ОСОБА_5 розписками від 10 лютого та від 31 серпня 2008 року підтверджено укладення договорів позики і факт передачі ОСОБА_1 ОСОБА_5 грошових коштів в загальній сумі 2 007 420,00 грн.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_5 помер.
 
Про смерть боржника ОСОБА_5 позивачу стало відомо у травні 2012 року.
 
10 грудня 2012 року ОСОБА_1 підготував та направив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмову вимогу повернути борг ОСОБА_5 , оскільки вони прийняли спадщину після смерті останнього, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією письмового звернення позивача з пропозицією до відповідачів повернути борг спадкодавця. В судовому засіданні в суді першої інстанції позивач та його представник надали квитанцію про направлення звернення відповідачам. Сам позивач пояснив, що до цього часу вимоги спадкоємцям він не направляв, оскільки був з ними в дружніх відносинах та сподівався на те, що вони самі добровільно повернуть борги батька.
 
Нормативно-правове обґрунтування
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.
Зокрема, статтею 1281 ЦК України (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника.
Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) зроблено висновок, що «сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань».
При вирішенні спору про стягнення із спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Судами установлено та самим позивачем у касаційній скарзі визнається, що про смерть ОСОБА_5 , який видав йому розписки про отримання грошових коштів, стало відомо у травні 2012 року, натомість з письмовими вимогами до спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про повернення боргу їх батька він звернувся лише у грудні 2012 року. Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у позові з підстав непред`явлення ОСОБА_1 вимоги до відповідачів у строки, встановлені частиною другою статті 1281 ЦК України.
Апеляційний суд, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, також правильно застосував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження  № 14-53цс18) та обґрунтовано зазначив, що позивачем втрачено право вимоги до відповідачів як спадкоємців померлого ОСОБА_5 , що є підставою для відмови у задоволенні позову та скасування рішення суду першої інстанції.
 
Суд першої інстанції не врахував, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність».Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.
 
Отже, доводи касаційної скарги заявника про те, що ним не пропущений строк пред`явлення вимог до відповідачів, не знайшли свого підтвердження, при цьому заявник частково плутає позовну давність із строком пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.
 
Посилання позивача на те, що відповідачам було достовірно відомо про борг батька та невиконання ними обов`язку повідомлення його про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , чи на матеріали цивільних справ № 2-3-91/11, № 367/7894/14-ц, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не є підставою для скасування оскаржуваної постанови.
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня                        2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик