ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Севастьяненко К.О.
05 листопада 2020 р. 	Справа № 520/4063/2020	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів -  Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про   визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, -
встановила:
20.03.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі – ГТУЮ у Харківській області) від 21.02.2020 року № 9/к про її звільнення за п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі – Закон № 889-VIII, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин);
- поновити її на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області;
- зобов`язати ГТУЮ у Харківській області та Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) забезпечити виконання вимог ст. 492 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в частині врахування переважного права на залишення на роботі та пропозиції їй всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;
- стягнути з ГТУЮ у Харківській області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) солідарно на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що 29.10.2019 року головою ліквідаційної комісії з ліквідації ГТУЮ у Харківській області їй вручено повідомлення про наступне звільнення. 21.02.2020 року її звільнено з посади начальника відділу організаційного забезпечення, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Харківській області, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII.
Позивач зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року  № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі – постанова КМУ № 870) передбачено процедуру ліквідації територіальних органів Міністерства юстиції як юридичних осіб публічного права, але не процедуру ліквідації державного органу, а підставою для припинення державної служби за 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, як зазначено в оскаржуваному наказі від 21.02.2020 року № 9/к є саме ліквідація державного органу.
Позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.09.2019 року у справі № 806/405/17, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, вважає, що оскаржуваний наказ виданий при відсутності законних підстав, а саме факту ліквідації державного органу. 
Позивач вважає, що відповідачами в порушення вимог ч. 2 ст. 492 КЗпП України у відношенні неї не враховано переважне право на залишення на роботі та в порушення вимог ч. 3 ст. 492 КЗпП України не було запропоновано вакантних посад для працевлаштування в Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків). Законодавець передбачив можливість не застосування вимог ч. 2 ст. 492 КЗпП України лише у випадку вивільнення працівника, який має статус державного службовця, за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, але не за 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII. При цьому, обов`язок пропозиції вакантних посад для працевлаштування взагалі не залежить від підстави вивільнення державного службовця.
Крім того, позивач зазначає, що вона 21.02.2020 року надавала згоду на переведення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відповідь на яку до теперішнього часу нею не отримано. 
Також, позивач вважає, що оскаржуваний наказ є нікчемним та таким, що підлягає скасуванню з підстав численних порушень щодо його прийняття. Згідно запису 26 від 01.06.2017 року до трудової книжки, її було переведено на рівнозначну посаду начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області зі збереженням 6 рангу державного службовця в межах категорії «Б». Відповідно до оскаржуваного наказу її було звільнено з посади начальника відділу організаційного забезпечення, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області, якої взагалі не існувало на момент її звільнення в штатному розписі ГТУЮ у Харківській області.  
Також, позивач зазначає, що в день звільнення їй не було видано трудової книжки, не було проведено розрахунку та не було видано копію наказу про звільнення. Зазначене призвело до порушення її прав щодо оформлення трудових відносин з іншим роботодавцем.
У відзиві на адміністративний позов відповідач ГТУЮ у Харківській області, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає, що постановою КМУ № 870 визначено правонаступником Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції України, в тому числі й ГТУЮ у Харківській області. Вказана постанова набрала чинності та її норми підлягають виконанню. Посилання позивача, що постановою КМУ № 870 передбачено процедуру ліквідації територіальних органів Міністерства юстиції як юридичних осіб публічного права, але не процедуру ліквідації державного органу не заслуговує на увагу суду, оскільки відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (організаційна-правова форма) ГТУЮ у Харківській області є органом державної влади.
Щодо твердження позивача про протиправність наказу ГТУЮ у Харківській області № 9/к від 21.02.2020 року відповідач зазначив, що зважаючи на те, що позивач є державним службовцем, то до спірних правовідносин пов`язаних з її звільненням застосовується норми Закону № 889-VIII, які мають пріоритет над положеннями трудового законодавства. Пунктом 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення. Згідно зі ст. 87 цього Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу. Відтак, при ліквідації органу, працівнику, який звільняється не може бути запропоновано іншу роботу, оскільки зі змісту положень ч. 3 ст. 492 КЗпП України слідує, що робота пропонується на тому самому підприємстві, в установі, організації. При звільнені працівника у зв`язку з ліквідацією у роботодавця не має обов`язку працевлаштувати такого працівника та не могло бути враховане переважне право залишення на роботі, а отже, звільнення позивача проводилось ГТУЮ у Харківській області у відповідності до вимог трудового законодавства.
Щодо посилання позивача, що згідно оскаржуваного наказу позивача було звільнено з посади начальника відділу організаційного забезпечення, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області, якої взагалі не існувало на момент звільнення позивача в штатному розписі ГТУЮ у Харківській області відповідач зазначив, що допущена технічна помилка у наказі ГТУЮ у Харківській області № 9/к від 21.02.2020 року не впливає на його законність, а також не впливає на процедуру проведення звільнення позивача.
Щодо посилання позивача на те, що їй не було видано трудової книжки, копії наказу про звільнення та не проведено розрахунок, відповідач зазначив, що відповідно до особистого підпису позивача у особовій справі та книги руху трудових книжок і вкладишів до них, ОСОБА_1 отримала трудову книжку 24.02.2020 року. Також, позивач була ознайомлена з наказом ГТУЮ у Харківській області «Про звільнення ОСОБА_1 », про що свідчить її підпис на вказаному наказі від 24.02.2020 року.
У відзиві на адміністративний позов відповідач Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає доводи, аналогічні наведеним у відзиві ГТУЮ у Харківській області. 
Крім того, щодо вимоги позивача про солідарне стягнення з ГТУЮ у Харківській області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідач Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) зазначає, що не може йти мова про солідарне стягнення коштів з організації чи установи, яка не перебувала із вказаною особою у трудових відносинах.
Також, відповідач зазначає, що твердження позивача щодо ненадання Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) відповіді на заяву від 21.02.2020 року не знаходять свого підтвердження, оскільки Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) розглянуло заяву та листом від 05.03.2020 року № 5683/122223/23/20/10.1 надало відповідь ОСОБА_1 , яку вона отримала 23.03.2020 року.  
Позивачем до суду надано відповіді на відзиви відповідачів, в яких позивач вказує на безпідставність викладених у них доводів.
Відповідачами до суду надано заперечення на відповіді на відзиви, в яких останні просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 частково задоволений наступним чином.
Так, судовим рішенням   визнано протиправним та скасовано наказ ГТУЮ у Харківській області від 21.02.2020 року № 9/к, про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 11 ч. 1. ст. 87 Закону № 889-VIII .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області з 21.02.2020 року.
Стягнуто з ГТУЮ у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі: 1.125,39 грн. х 81 робочих днів вимушеного прогулу = 91.156,59 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Висновок суду вмотивований тим, що при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником. У спірних правовідносинах фактично відбулась процедура реорганізації ГТУЮ у Харківській області шляхом утворення на його базі та на базі ГТУЮ у Луганській області та Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). При цьому, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником ГТУЮ у Харківській області. Тобто, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків).
Також, суд зазначив, що відповідач ГТУЮ у Харківській області зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, відповідачами не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача.
Крім того, суд зауважив, що при вирішенні спору у цій справі вбачається застосування ГТУЮ у Харківській області вибіркового підходу щодо працевлаштування окремих працівників шляхом їх переведення до новоутвореного органу - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції без проведення оцінки кваліфікації та продуктивності праці всіх працівників (в тому числі і позивача) органу, що ліквідується.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 21.02.2020 року.
Крім того, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобов`язання ГТУЮ у Харківській області та Східного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) забезпечити виконання вимог ст. 492 КЗпП України в частині врахування переважного права на залишення на роботі та пропозиції ОСОБА_1 всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, задоволенню не підлягає, оскільки права позивача порушені, та вони підлягають відновленню шляхом скасування оскарженого наказу та поновлення на посаді, з якої позивача було незаконно звільнено.
Також, суд прийшов висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на її користь з ГТУЮ у Харківській області (орган, в якому проходила службу позивач) становить 91.156,59 грн. (1.125,39грн х 81 робочих днів вимушеного прогулу). Вимоги позивача про стягнення такого заробітку солідарно з двох відповідачів не можуть бути задоволені, оскільки позивач перебувала у трудових відносинах безпосередньо з ГТУЮ у Харківській області.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач ГТУЮ у Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .
Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує аналогічними доводами, що наведені ним у відзиві на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає зміні, з огляду на наступне.
Судом установлено, що наказом ГТУЮ у Харківській області № 874/к від 31.05.2017 року ОСОБА_1 , начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Управління державної реєстрації ГТУЮ у Харківській області, з 01.06.2017 року переведено на рівнозначну посаду начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області, зі збереженням 6 рангу державного службовця в межах категорії «Б», з посадовим окладом згідно зі штатним розписом (а.с. 146).
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичну особу публічного права ГТУЮ у Харківській області, правонаступником установи, що ліквідується визначено Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), яке утворено як юридична особа публічного права цим же урядовим актом.
Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути ліквідація державного органу.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів (ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII).
29.10.2019 року головою ліквідаційної комісії з ліквідації ГТУЮ у Харківській області позивачу вручено попередження про наступне звільнення, у зв`язку з ліквідацією установи (а.с. 13).
21.02.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до керівника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою, якою просила перевести її на відповідну посаду Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 193).
Наказом ГТУЮ у Харківській області № 9/к від 21.02.2020 року позивача звільнено з посади начальника відділу організаційного забезпечення, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Харківській області, відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (а.с. 12).
Наказом ГТУЮ у Харківській області № 16/к від 28.04.2020 року внесені зміни до наказу ГТУЮ у Харківській області № 9/к від 21.02.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме, пункт 1 наказу викладено в наступній редакції: « 1. Звільнити ОСОБА_1 з посади начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Харківській області, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII» (а.с. 155).
Погоджуючись з загальним висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу ГТЮУ у Харківській області від 21.02.2020 року № 9/к, колегія суддів зазначає, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збережені роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Тобто при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин.
Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.
Відповідно до ст.ст. 104, 105, 110 Цивільного кодексу України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб.
Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року по справі № 21-8а14, від 27.05.2014 року по справі № 21-108а14, від 26.10.2014 року по справі № 21-484а14, Верховний Суд у постановах від 12.12.2018 року по справі № 826/2588/15 а, від 26.09.2019 року про справі № 806/405/17 сформулювали правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладання виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.
За приписами ч. 5 ст. 242 КАС  України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що відповідачами по справі не спростовуються та обставина, що завдання та функції ГТУЮ у Харківській області перейшли до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відповідно до абзацу першого п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції».
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для припинення державної служби позивача ОСОБА_1 , – у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII та про необхідність поновлення позивача з дати незаконного звільнення на раніш займаній посаді.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі – Порядок).
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.
Таким чином, ураховуючи, що звільнення позивача відбулось 21.02.2020 року середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2019 року і січень 2020 року.
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством – календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).
Крім того, положеннями розділу Ш Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.
Середньоденна заробітна плата для визначення загальної суми заробітку позивача, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, позивача складає 1.125,39 грн та сторонами дана обставина не спростовується (а.с. 157).
Розрахунок норми тривалості робочого часу визначений Міністерством соціальної політики України (лист від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19).
Таким чином, за період з 21.02.2020 року по 22.06.2020 року (5 робочих днів лютого 2020 року, 21 робочих днів березня 2020 року, 21 робочих днів квітня 20202 року, 19 робочих днів травня 2020 року та 15 робочих днів червня 2020 року, усього 81 робочих дні) з відповідача на користь позивача належить стягнути суму середньовічної заробітної плати у загальному розміру 91.156,59 грн з відрахуванням обов`язкових податків, зборів, платежів.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України, колегія суддів дійшла висновку щодо зміни судового рішення, шляхом доповнення абзацу четвертого його резолютивної частини про те, що з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 стягується середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 21.02.2020 року по 22.06.2020 року у розмірі 91.156,59 грн з відрахуванням  обов`язкових податків, зборів, платежів.
Підпунктом в) пункту 106  ч. 3 Закону України від 14.01.2020 року № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи»  у статті 87 Закону № 889-VIII частину третю доповнити новим абзацом першим такого змісту:
« 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
Таким чином, з 13.02.2020 року (Закон України від 14.01.2020 року № 440-IX опублікований в газеті «Голос України» 12.02.2020 року № 27) у відповідача Головного територіального управління юстиції у Харківській області був відсутній обов`язок щодо пропонування позивачу, яка має статус державного  службовця будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.
На час виникнення спірних правовідносин означені правові норми не скасовані та в установленому порядку не визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
При цьому, колегія суддів зазначає, що частинами 2 та 3 ст. 5 Закону № 889-VIII унормовано, - відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (ч. 2 ст. 5).
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 5).ґ 
Відповідно до роз`яснення, наданого в межах повноважень, встановлених п. 3 ч. 3 ст. 13 Закону № 889-VIII, Національним агентством з питань державної служби від 20.02.2020 року № 86 р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. 
За наведених обставин, колегія суддів вважає хибним посилання суду на правовий висновок, зроблений Верховним Судом у постанові від 09.10.2020 року у справ № 208/3390/16-а, про те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення, оскільки судом першої інстанції не враховані зміни, що відбулися в редакції ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII.
З урахуванням наведеного, керуючись п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України, колегія суддів змінює судове рішення, шляхом виключення із його мотивувальної части висновок суду щодо наявності у відповідачів обов`язку фактично по працевлаштуванню позивача.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року змінити, шляхом доповнення абзацу четвертого його резолютивної частини про те, що з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 стягується середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 21.02.2020 року по 22.06.2020 року у розмірі 91.156,59 грн з відрахуванням  обов`язкових податків, зборів, платежів, а також шляхом виключення із мотивувальної частини судового рішення висновок суду про обов`язок Головного територіального управління юстиції у Харківській області запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
Постанова складена і підписана 05 листопада 2020 року.