ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2774/20 Справа № 200/823/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 21 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування фіктивним та недійсним, скасування державної реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 29 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 2/3 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. 
Позивач зазначає, що дізналася про цей договір дарування під час розгляду апеляційної скарги в Дніпровському апеляційному суді 15 січня 2019 року.
Вважає, що даний договір дарування не відповідає вимогам ст. 202, 203 ЦК України, з наступних підстав.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 27 червня 2017 року близько 17 годин 10 хвилин, маючи дозвіл на керування транспортними засобами виключно з ручним керуванням, керуючи автомобілем марки «Nissan Maxima» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , не переобладнаним під ручне керування рухався зі швидкістю близько 80 км/год, по проїзній частині Центрального мосту («Новий міст»), на якій швидкість руху обмежена до 40 км/год дорожнім знаком 3.29, зі сторони вулиці Глинки в напрямку проспект Слобожанський в м. Дніпро. Під час руху по проїзній частині Центрального мосту, поблизу електричної опори №34, ОСОБА_1 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода - доньку позивача ОСОБА_4 , яка рухалася з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля «Nissan Maxima», не вжив своєчасно заходів щодо зменшення швидкості та застосування своєчасного екстреного гальмування, у результаті чого скоїв наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля на доньку позивача ОСОБА_4 .
Спричинені ОСОБА_4 внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення.
Отриманні травми потягли за собою смерть ОСОБА_4 , про що інформація була поширена в інтернеті на багатьох сайтах та по телебаченню 29 червня 2017 року, а про дорожньо-транспортну подію 27 червня 2019 року.
ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що вказана дорожньо-транспортну подія сталася з його вини, а також те, що він має нести відповідальність за завдану внаслідок дорожньо-транспортну подію матеріальну та моральну шкоду перед позивачем та її чоловіком ОСОБА_5 вчинив дії, спрямовані на погіршення свого майнового стану, зокрема ОСОБА_1 після двох днів після дорожньо-транспортної події (27 червня 2017 року) і на наступний день після смерті доньки позивача ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) уклав зі своїм сином ОСОБА_2 договір дарування на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90809398 від 29 червня 2017 року 15:35:03 чітко видно, що номер запису про право власності №21154958 внесено в реєстр 29 червня 2017 року 15:23:17, після того як усім вже було відомо про смерть ОСОБА_4 через мережу Інтернет та з новин по телебаченню.
Зазначає, що на даний час в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Вважає, що зазначений договір дарування є фіктивним, оскільки ОСОБА_1 передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання в майбутньому судового рішення, шляхом звернення стягнення на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому і вирішив провести фіктивне відчуження нерухомого майна.
Крім того, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а зареєстрованим місцем проживання обдарованого ОСОБА_2 є м. Київ.
Оскільки договір дарування суперечить вимогам ст. 202, 203, 215, 234 ЦК України, позивач просила суд: визнати недійсним договір дарування №556 від 29 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Р.О.; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 21154958, дата та час реєстрації 29 червня 2017 року 15:23:17 на ОСОБА_2 , повернути сторони у первинний стан реєстрації права власності на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та поновлення реєстрації права власності за ОСОБА_1 . 
Відповідач ОСОБА_2 , не погодившись із позовом, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 29 червня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О., та зареєстрований в реєстрі за №566, а також стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено в повному обсязі.
Визнано недійсним договір дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідчений 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. за реєстровим номером 556.
Сторони повернуто у первісний стан.
Скасовано реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , номер запису у реєстрі про право власності: 21154958, дата та час реєстрації 29 червня 2017 року 15:23:17, проведену на підставі договору дарування 2/3 частин квартири від 29 червня 2017 року та поновлено державну реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено у повному обсязі.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування, який є безвідплатним та укладений між близькими родичами, не був спрямований на настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином, є недійсним, тому наявні правові підстави для повернення сторін у первісний стан. З тих же підстав не підлягає задоволенню зустрічний позов. 
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що про свій намір подарувати свою частку в квартирі, він повідомив своєму сину напередодні його випуску з коледжу у 2017 році, у зв`язку з чим звернувся до нотаріуса з метою консультації щодо необхідних дій для укладення договору дарування. З метою визначення вартості частки в квартирі він звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 . Повідомив приватного нотаріуса про дату виготовлення звіту про оцінку частки в квартирі, останнім призначено дату нотаріального посвідчення договору дарування саме на 29 червня 2017 року. З приводу передачі подарованого майна, вказував на те, що з моменту народження ОСОБА_2 був зареєстрований у м. Києві, але увесь цей час проживав і проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Лише після отримання частини квартири у дар, сином було прийнято рішення про зміну місця проживання.        
Апеляційна скарга ОСОБА_2 повторює зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 
31 березня 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуваннюв частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове решения повинно грунтоваться на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Судом встановлено, що 27 червня 2019 року близько 17 годин 10 хвилин водій ОСОБА_1 , який має дозвіл на керування транспортними засобами виключно з ручним керуванням, керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan Maxima» з реєстраційним номерним знаком « НОМЕР_1 », не переобладнаним під ручне керування, рухався зі швидкістю близько 80 км/год, по проїзній частині Центрального мосту («Новий міст»), на якій швидкість руху обмежена до 40 км/год дорожнім знаком 3.29, зі сторони вулиці Глинки в напрямку пр. Слобожанський в м. Дніпро.
Під час руху по проїзній частині Центрального мосту, поблизу електричної опори №34, ОСОБА_1 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода - доньку позивача ОСОБА_4 , яка рухалася зліва на право відносно напрямку руху автомобіля «Nissan Maxima», не вжив своєчасно заходів щодо зменшення швидкості та застосування своєчасного екстреного гальмування, у результаті чого скоїв наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_4 .
Дані обставини встановлено вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного за цим вироком основного та додаткового покарання, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 (т.1, а.с. 17-22).
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року в частині цивільного позову скасовано і повернуто справу до суду першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства (т.1, а.с. 23-25).
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
29 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. та зареєстрованого у реєстрі за №556 (т.1, а.с.5,6).
На думку суду першої інстанції не відбулася передача подарованого майна від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , оскільки договір укладено 29 червня 2017 року, проте, обдарований ОСОБА_2 лише 04 січня 2019 року був зареєстрований у вишевказаній квартирі, яку отримав у дар (а.с.191-192, 238 т.1). Доказів того, що ОСОБА_2 фактично отримав у дар 2/3 частини квартири, весь час утримував свою власність, користувався нею, суду не надано. Крім того, місцем проживання дарувальника ОСОБА_1 залишилася спірна квартира.
Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд першої інстанції вважав, що договір дарування, який є безвідплатним та укладено між близькими родичами, не був спрямований на настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином.
З такими висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог погодитися не можливо, з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зі змісту статті 203 ЦК України правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
У пункті 7 договору дарування зазначено, що під передачею дарунка за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованим від дарувальника ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулась. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про майнові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що він є оплатними і суперечить вимогам статті 717 ЦК України.
Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_1 передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання в майбутньому судового рішення шляхом звернення стягнення на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому і вирішив провести фіктивне відчуження нерухомого майна, отже умови спірного правочину не відповідають його внутрішній волі.
Аналіз положень статей 203, 717 ЦК України свідчить про те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на фіктивність договору дарування щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору, оскільки передаючи у власність свого сина 2/3 частини квартири, ОСОБА_1 за договором дарування не мав на увазі можливість отримання матеріальних благ, догляду чи іншої необхідної допомоги, не вимагав від обдарованого виконання будь-яких умов. 
Та обставина, що ОСОБА_1 залишився проживати у подарованій ним частині спірної квартири, не може свідчити про відсутність його волевиявлення на її відчуження, оскільки умова проживання в подарованій частині квартири, не суперечить оспорюваному договору дарування від 29 червня 2017 року.
Крім того, дії дарувальника, що передували укладенню договорів, а саме: отримання ним звіту про оцінку вартості нерухомого майна від 14 червня 2017 року, а також дії після вчинення правочинів, зокрема отримання особисто ОСОБА_2 копії договору дарування у нотаріуса, дає підстави вважати про обізнаність та цілковиту згоду на вчинення правочинів саме дарування, а не будь-яких інших.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що воля дарувальника ОСОБА_1 в оспорюваному правочині відповідала його дійсним намірам щодо розпорядження належним йому нерухомим майном. Наявність підстав, які б вказували, що договір дарування укладений внаслідок фіктивності, при перевірці обґрунтованості позовних вимог, колегією суддів не встановлено і такі підстави позивачем не доведені.
З урахуванням встановлених фактичних обставин та наданої оцінки доказам, які не потребують переоцінки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Оскільки для визнання договору недійсним позивач посилався на обставини, які виникли внаслідок винесення 11 грудня 2017 року вироку Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, після укладення правочину і не існували на момент його вчинення, вказане не є підставою для визнання договору недійсним.
Таким чином, у порушення зазначених вище положень закону, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 розумів природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування, а також наслідки його вчинення.
Посилання позивача ОСОБА_3 на проведення реєстрації не одразу після укладення договору дарування, не заслуговують на увагу та спростовуються частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. 
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 (провадження № 61-19831св19).
Посилання позивача про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у м. Києві, є необґрунтованими, оскільки відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання, сама по собі не впливає на реалізацію права на житло, у розумінні положень статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 
Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини квартири на підставі спірного договору дарування, у зв`язку із закінченням його навчання у коледжі, при перевірці обґрунтованості позову колегією суддів не знайшли свого підтвердження за розглядом справи і такі підстави позивачем не доведені.
Оскільки у задоволенні первісного позову слід відмовити, інші особи право власності ОСОБА_2 не оскаржують, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову про визнання права власності.
Розглядаючи спір в межах доводів апеляційних скарг, повно і всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не в повному обсязі відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог і ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування фіктивним та недійсним, скасування державної реєстрації та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида