Постанова
Іменем України
 
23 вересня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 161/8087/18
провадження № 61-5266св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Торчинська селищна рада, 
особи, які не брали участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , на ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року у складі судді Федонюк С. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Торчинської селищної ради про визнання права власності, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його матір ОСОБА_7 , після яких залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Він є спадкоємцем за законом після смерті батьків та прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Інших спадкоємців немає. При зверненні до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав йому було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на вищевказане нерухоме майно.
 
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після смерті батьків - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та      ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
 
20 лютого 2019 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року. 
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_8 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року закрито у зв`язку з тим, що оскаржуваним судовим рішенням не порушено прав та інтересів заявника. 
 
07 листопада 2019 року особи, які не брали участі у справі, ОСОБА_2 та                ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року. (т.1 а.с.202-205)
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу осіб, які не брали участі у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року визнано неподаною і повернуто особам, які її подали. 
 
10 січня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно подали апеляційну скаргу на вказане рішення місцевого суду. 
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою осіб, які не брали участі у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року.
 
30 березня 2020 року ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 , поданою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що  ОСОБА_4 раніше зверталася з апеляційною скаргою на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 рокута ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційне провадження в цій справі було закрито з підстав недоведеності порушення її прав, свобод, інтересів та обов`язків. Також є ухвала суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою осіб, які не брали участі у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У квітні 2020 року ОСОБА_4 в інтересах  неповнолітньої ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 в інтересах  неповнолітньої ОСОБА_5 мотивована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд не звернув уваги на те, що апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року вона подала не в своїх власних інтересах, а в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 .
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року в цій справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.
 
17 червня 2020 року справа № 161/8087/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , поданою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , на ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року в цій справі.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Матеріалами справи підтверджується, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року позов  ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після смерті батьків - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . 
 
20 лютого 2019 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу на вищевказане судове рішення. 
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_8 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року закрито. 
 
07 листопада 2019 року особи, які не брали участі у справі, ОСОБА_2 та               ОСОБА_3 також подали апеляційну скаргу на вищевказане судове рішення. 
 
У зв`язку з неусуненням недоліків апеляційної скарги ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу осіб, які не брали участі у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року визнано неподаною і повернуто особам, які її подали. 
 
10 січня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно подали апеляційну скаргу на вказане рішення місцевого суду. 
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою осіб, які не брали участі у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року. 
 
30 березня 2020 року ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року.   
 
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
 
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
 
У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 17 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє в відкритті апеляційного провадження в порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
 
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення;  скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
 
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
 
Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою              ОСОБА_4 , поданою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року, суд апеляційної інстанції послався на пункт 3 частини першої статті 358 ЦПК України та виходив з того, що в цій справі вже є ухвала від 02 квітня 2019 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_8 , а також ухвала від 24 лютого 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на це саме судове рішення. При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що за змістом вищенаведеної норми процесуального права передбачено відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї самої особи на це саме судове рішення, однак неповнолітня ОСОБА_5 , в інтересах якої апеляційну скаргу подала ОСОБА_4 , раніше не оскаржувала заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року, відповідно й судом її апеляційна скарга не розглядалася. 
 
Крім того, посилання апеляційного суду на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року є безпідставним, оскільки цією ухвалою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2  та ОСОБА_3 , а в даному випадку суд апеляційної інстанції вирішував питання щодо відкриття (відмову у відкритті) апеляційного провадження за скаргою іншої особи -  ОСОБА_4 , поданою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 .
 
Наведе свідчить про те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України. 
 
За таких обставин оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою.
 
За змістом статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин першої та другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.
 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» (рішення від 06 грудня 2007 року) зазначив, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.
 
Апеляційний суд в цій справі наведеного не врахував та відмовив у відкритті апеляційного провадження без належних правових підстав, що не відповідає принципу верховенства права, а також - порушив право заявника на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.
 
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
З огляду на викладене наявні підстави для задоволення касаційної скарги та скасування ухвали апеляційного суду з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , задовольнити.
 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов