Номер провадження: 22-ц/813/4259/20 
Номер справи місцевого суду: 2-7556/11
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Цюра Т. 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики і за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною

В С Т А Н О В И В:

У січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, укладеним 27 лютого 2007 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .
Заочним рішенням Київського райсуду м.Одеси, ухваленим 20 липня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про скасування заочного рішення. Ухвалою суду від 01 грудня 2011 року було задоволено заяву ОСОБА_3 про скасування заочного рішення суду і справу призначено до розгляду в загальному порядку. 
Надалі цей спір неодноразово розглядався судами різних інстанцій.
Ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 06.06.2019 року об`єднані в одне провадження справа Київського райсуду м.Одеси за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики і справа Овідіопольського районного суду Одеської області за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною.
Після уточнення позовних вимог представник ОСОБА_1 вимагав ухвалити рішення, яким стягнути з спадкоємців ОСОБА_4 – ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в рівних частках в межах вартості спадкового майна суму позики 30 000 дол.США за курсом НБУ на день ухвалення рішення, 3% річних від простроченої суми боргу. Судові витрати позивач також вимагав покласти на відповідачів.
Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – залишено без задоволення.
Позов ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним задоволено.
Визнано недійсним договір позики, укладений 27 лютого 2007 року у формі розписки між ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_1 .
Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 22 серпня 2014 року шляхом арешту земельних ділянок, належних на праві власності ОСОБА_4 : ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,1191 га в ОК СК “Теремок”, Таїровська селищна рада, Овідіопольський район, Одеська область (за межами населених пунктів), кадастровий номер: 5123755800:01:002:1302; ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,1191 га в ОК СК “Теремок”, Таїровська селищна рада, Овідіопольський район, Одеська область (за межами населених пунктів), кадастровий номер: 5123755800:01:002:1303, ділянку № НОМЕР_3 , в ОК СК “Едем”, Таїровська селищна рада, Овідіопольський район, Одеська область, кадастровий номер: 5123755800:01:002:1115; ділянку № НОМЕР_4 в ОК СК “Едем”, Таїровська селищна рада, Овідіопольський район, Одеська область, кадастровий номер: 5123755800:01:002:1113; ділянку № НОМЕР_5 в ОК СК “Едем”, Таїровська селищна рада, Овідіопольський район, Одеська область, кадастровий номер: 5123755800:01:002:1114; ділянку № НОМЕР_6 , що знаходиться за адресою ОК СК “Едем”, Таїровська селищна рада, Овідіопольський район, Одеська область, кадастровий номер: 5123755800:01:002:1112.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2019 року – скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 ТА ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`яжу із поданням цієї апеляційної скарги. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
До суду апеляційної інстанції з`явився представник позивача – адвокат Ягодніков С.Ю. та представник відповідачів – адвокат Осадча І.А. 
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно договору позики від 27 лютого 2007 року укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , останній позичив, а ОСОБА_4 отримав 30 000 дол.США. і 200 грн. Термін дії договору сторони не визначили.
Договір позики сторони оформили в письмовій формі у вигляді розписки ОСОБА_4 : текст розписки виконано друкованим способом, підпис і дату – рукописно.
Сторона позивача стверджує, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики виконав і в день укладання розписки передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 30 000 дол.США, а позичальник зобов`язання за договором не виконав і не повернув грошові кошти в сумі 30 000 дол.США, тому у січні місяці 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права та його вимоги суд задовольнив 20.07.2011 року, ухваливши заочне рішення, яке було скасоване у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 . 
Рішенням Київського райсуду м.Одеси від 23.09.2013 року позов ОСОБА_1 було задоволено до спадкоємців ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . В подальшому між спадкоємцями виник спір щодо кола спадкоємців, тому рішення суду від 23.09.2013 року було скасоване 27.05.2014 року за нововиявленими обставинами. Провадження по даній справі було зупинено до вирішення спору між спадкоємцями ОСОБА_4 . Судовим рішенням, ухваленим по справі за №1512\675\2012 встановлено, що спадкоємцями до майна ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3 і син – ОСОБА_2 . Це судове рішення набрало законної сили 27.04.2017 року. 
Ухвалюючи рішення, районний суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а позов ОСОБА_3 і ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із положеннями статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (ст. 105 ЦПК в новій редакції) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визначення правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до положень ст. 212 ЦПК України (ст. 89 ЦПК України в новій редакції).
Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Судовим розглядом справи встановлено, що висновок судово-психіатричної експертизи №15 від 16.01.2019 року, що складено по даній справі, містить чітку відповідь на поставлене питання, що ОСОБА_4 в період підписання договору позики (розписки), саме 27 лютого 2007 року страждав на «стійкий виражений психічний розлад у формі органічного слабоумства (судинно-інтоксикаційного ґенезу F07,0), а тому не міг за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент вчинення підпису на борговій розписці від 27.02.2007 року» (а.с.178-182 т.6). 
Зазначена експертиза є комісійною, оскільки її проведено двома експертами першої і вищої кваліфікаційної категорії, вищого кваліфікаційного класу, із значним стажем роботи по спеціальності. 
Зазначений висновок судово-психіатричної експертизи № 15 від 16.01.2019 року є цілком повним і ясним, не викликає сумнівів в його правильності, ґрунтується на дослідженні чисельної медичної документації, матеріалів цивільної справи, амбулаторному та стаціонарному дослідженню психічного стану ОСОБА_4 та не суперечить наявним у справі доказам.
Окрім того, матеріалами справи також встановлено, що вищевказаний висновок експертизи повністю співпадає із висновком судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 , що була складена 24.12.2015 року та із актом №530 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 від 23.06.2011 року.
Так, як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 , що був складений 24.12.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення від спадкування та виключення відомостей з актового запису про народження дитини: « ОСОБА_4 , починаючи з 2007 року чи раніше, в тому числі і в серпні 2008 року та в червні 2009 року страждав на органічне ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу із слабоумством і за своїм психічним станом не міг в зазначений період усвідомлювати свої дії та керувати ними».
Згідно акту №530 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 від 23.06.2011 року: « ОСОБА_4 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді деменції у зв`язку зі змішаним захворюванням (Віл-інфекція, наслідки гострого порушення кровообігу за ішемічним типом з лівостороннім гемипарезом, гіпертонічна хвороба 3 ступеню, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія), у зв`язку з чим не змозі усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с. 25-37 т.7).
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд повністю погоджується із висновком районного суду про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, в той час як позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про те, що Висновку судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 , що був складений 24.12.2015 року та Акт №530 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 від 23.06.2011 року є недопустимими доказами і не можуть братись ані судом, ані експертом до уваги, оскільки отримані в спосіб, непередбачений чинним законодавством. 
Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Матеріалами справи встановлено, що Висновок судово-психіатричної експертизи від 24.12.2015 року визнано належним доказом по справі за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про усунення від спадкування та виключення відомостей з актового запису про народження дитини (а.с.233-236 т.4), а Акт комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 від 23.06.2011 року покладено в основу рішення Суворовського райсуду м.Одеси від 8 липня 2011 року про визнання ОСОБА_4 недієздатною особою. 
Необґрунтованими є і доводи апелянта про те, що публікації в газеті «Наддністрянська правда» за жовтень 2010 року, за 25.07.2007 року і за 09.06.2007 року спростовують висновки судової психіатричної експертизи і свідчать про адекватність і психічне здоров`я ОСОБА_4 в лютому 2007 року. 
Так, публікації за 2007 рік містять інформацію про фінансову участь корпорації, що очолював ОСОБА_4 , в ремонті шкільної їдальні і будівництві дитячого садочку (відповідно в с.Петродолинське і с. Йосипівка), а публікації за жовтень 2010 року містять біографічну довідку ОСОБА_4 , яка ніяким чином не спростовує, що з 2007 року у ОСОБА_4 мали місце прояви психічних розладів здоров`я. 
Більш того, як встановлено судом, участь ОСОБА_4 в роботі регіонального штабу в Президентську компанію 2010 року також досліджувалась судовими експертами при складанні висновку 24.12.2015 року (а.с. 33 т.7), але ніяким чином не вплинула на висновок експертів, що «початок проявів психічних розладів у ОСОБА_4 слід вважати 2007 рік».
Твердження апелянта про те, що ОСОБА_4 кожні три роки проходив медичні обстеження як власник вогнепальної зброї та отримував відповідний дозвіл, тобто – ОСОБА_4 визнавався дієздатним є також необґрунтованими, оскільки як зазначено в Листі-відповіді керівника Управління превентивної діяльності ГУ Національної поліції в Одеській області від 03.01.2018 року (а.с.168 т.5) «медичні довідки з особової справи №0225522 власника мисливської вогнепальної зброї ОСОБА_4 надати не є можливим у зв`язку зі знищенням зазначеної особової справи згідно акту №37-7514 від 23.10.2017 року».
На підставі вищевикладеного, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, а саме висновку судово-психіатричної експертизи № 15 від 16.01.2019 року, який містить чітку відповідь на поставлене питання, що ОСОБА_4 в період підписання договору позики (розписки), саме 27 лютого 2007 року страждав на стійкий виражений психічний розлад у формі органічного слабоумства, а тому не міг за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент вчинення підпису на борговій розписці від 27.02.2007 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання договору позики недійсним.
 Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду,  як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.            
Рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням вимог закону, тому підстав для його скасування - не вбачається.    
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики і за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.10.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда