ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

25 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/3258/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року, постановлену за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльності Міністерства освіти і науки України щодо надання позивачу в строк, встановлений ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", письмової відмови у задоволенні запиту позивача на інформацію від 17.07.2020 року, яким позивач просив видати йому нормативно-правовий акт, на підставі якого особі, що втратила диплом, отриманий в Українській PCP, видається дублікат диплома спеціаліста;
- зобов`язати Міністерства освіти і науки України надати позивачу письмову відмову у задоволенні його запиту на інформацію від 17.07.2020, яким він просив видати нормативно-правовий акт, на підставі якого особі, що втратила диплом, отриманий в Українській PCP, видається дублікат диплома спеціаліста.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача та просив видати нормативно-правовий акт, на підставі якого особі, що втратила диплом, отриманий в Українській PCP, видається дублікат диплома спеціаліста, однак останній відповіді на запит позивача не надав, чим порушив норми Закону України "Про публічну інформацію". 
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для її розгляду. Доводами апеляційної скарги  зазначено, що суд неправильно застосував ч. 3 ст. 45 КАС України. Неправильність полягає у тому, що апелянт вперше звертався до суду з цими позовними вимогами до цього відповідача. Усі справи за його позовами до відповідача, зазначені в ухвалі, яку апелянт оскаржую, стосувались його звернень, а цей позов стосується запиту на інформацію. Нормативно-правовий акт -  це публічна інформація. Апелянт вказує, що він просив видати йому нормативно-правовий акт. Апелянт зазначає, що він оскаржую бездіяльність відповідача при розгляді його конкретного запиту на публічну інформацію, чого раніше він не оскаржував. На думку апелянта, не відповідає обставинам справи, висновок суду про те, що він не бажає отримати дублікат диплома спеціаліста. Апелянт вказує, що він  бажає отримати дублікат диплома спеціаліста, але не має правових підстав для подання заяви до університету про видачу йому дубліката диплома спеціаліста. Відповідач не повідомив апелянту нормативно-правового акту, відповідно до якого тому, хто втратив диплом, видається дублікат диплома спеціаліста.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що Міністерство освіти і науки України повністю заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає її необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 17.07.2020 позивач в черговий раз звернувся до Міністерства освіти і науки України з запитом, відповідно до якого просив видати нормативно-правовий акт, на підставі якого особі, що втратила диплом, отриманий в Українській PCP, видається дублікат диплома спеціаліста. Вказаний запит було зареєстровано базою СЕД МОН як звернення у відповідності до Закону України «Про звернення громадян». Відповідь на звернення позивача надана відповідачем листом від 18.08.2020 року N 3/2545-20. Протягом 2015-2020 років позивач багато разів звертався до Міністерства освіти і науки України зі зверненнями стосовно видачі йому дубліката диплома замість втраченого диплома про вищу освіту, здобуту в 1981 році у Миколаївському державному педагогічному інституті імені          В.Г. Бєлінського. Міністерством освіти і науки України надавалися з цього приводу відповіді, які позивачем оскаржувались до суду. Відповідач зазначає, що позивач сам відмовився у 1981 році від отримання диплому  (нібито через орфографічні помилки в написанні його прізвища, ім.`я та по батькові), потім позивач відмовився від отримання дубліката диплому спеціаліста (вважаючи, що його освітній рівень, отриманий в СРСР, не відповідає вимогам освітнього рівня «спеціаліста», визначеного законодавством України). Судами різних інстанцій досліджувалося порушене позивачем питання правильності та/або неправильності видання йому дубліката диплома зразка часів СРСР 1981 року, та рішення судів набрали законної сили. У цьому випадку, з урахуванням того, що судами вже неодноразово розглядались вимоги позивача до відповідача аналогічного змісту, Міністерство вбачає у діях ОСОБА_1 зловживанням правом, направленим на штучне створення нового спору, з питань, по яким вже було прийнято судом рішення. На думку відповідача, зазначені дії позивача суперечать меті та завданню адміністративного судочинства. Суд не повинен необмежено відповідати на одні й ті самі питання позивача. Зазначене суперечить принципу юридичною визначеності. На думку відповідача, права позивача не були порушені відповідачем, оскільки, йому декілька разів видавались диплом про вищу освіту, за відповідними освітніми рівнями не нижче отриманого ОСОБА_1 в 1981 році у інституті. Причини, за якими позивач не бажає отримувати дублікати документів (невідповідність назв освітніх рівнів тим рівням, які були на момент здобуття позивачем освіти), є лише його особистим переконанням. Відповіді про це, Міністерством неодноразово надавались позивачу. Незважаючи на це, ОСОБА_1 подає звернення одного і того самого змісту з метою надання йому інформації, на яку вже надавалась відповідь.  Враховуючи викладене вище вбачається, що виносячи ухвалу від 27 жовтня 2020 року Миколаївський окружний адміністративний суд повно та всебічно дослідив всі обставини справи, прийняв законне та об`єктивне рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Міністерство освіти і науки України вважає, що апеляційна скарга є необгрунтованою та такою, що, відповідно до статті 316 КАС України, не підлягає задоволенню, оскільки МОН прав позивача не порушувало та вбачається, що відсутні підстави для задоволення скарги. З огляду на вищезазначене, відповідач просить В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року - відмовити.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 17.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства освіти і науки України з запитом, відповідно до якого просив видати нормативно-правовий акт, на підставі якого особі, що втратила диплом отриманий в Українській PCP, видається дублікат диплома спеціаліста.
Вказаний запит було зареєстровано базою СЕД МОН як звернення у відповідності до Закону України "Про звернення громадян". 
Відповідь на звернення позивача надана відповідачем листом від 18.08.2020 року № 3/2545-20.
Приймаючи ухвалу про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач неодноразово звертався на Урядову гарячу лінію Міністерства освіти і науки України з питаннями щодо порядку видачі та форми дубліката диплома про закінчення позивачем у 1981 р. (за часів СРСР), просив назвати нормативно- правовий Акт, яким врегульований порядок видачі дубліката диплома зразка СРСР Миколаївського державного педагогічного інституту імені В.Г. Бєлінського (нині - Миколаївський національний університет імені В.О. Сухомлинського). Кожне таке телефонне звернення на Урядову лінію Міністерства освіти позивачем оскаржується в суді або по формальним підставам (несвоєчасно надана письмова відповідь) або позивач вважає, що відповідь надана не по суті його запитань, оскільки така відповідь не відповідає його внутрішнім переконанням та/або очікуванням. Міністерство освіти і науки України у своїх численних відповідях перелічувало низку норм чинного законодавства України та законодавства СРСР (яке вже втратило чинність) щодо питання видачі дубліката втраченого диплома зразка Радянського Союзу (виданого до 1991 р.). Судом встановлено, що Миколаївським окружним адміністративним судом неоднаразово розглянуто по суті з цього питання справи № 814/3621/14, № 814/3727/14, № 814/299/15, № 814/1206/15, № 814/3637/15, № 814/3827/15, № 814/3729/14, № 814/232/16, № 814/1358/16, № 814/2657/16, № 814/2794/16, № 814/689/17, № 814/1228/17,  № 814/1438/17,  № 814/1770/17, № 814/2424/17, № 814/2466/17, № 814/2612/17, № 814/15/18,  № 814/105/18, № 1440/1660/18, № 400/3325/18, № 400/311/19, № 400/316/19, № 400/1338/19, № 400/1498/19, № 400/1777/19, № 400/1878/19, № 400/1879/19, № 400/1941/19, № 400/2010/19, № 400/2118/19, № 400/2377/19, № 400/2973/19, № 400/2972/19, № 400/3024/19, № 400/3025/19, № 400/3026/19, № 400/3127/19, № 400/3128/19, № 400/3234/19, № 400/3235/19, № 400/3344/19, № 400/3859/19, № 400/4034/19, № 400/4035/19,  № 814/298/18, № 1440/1660/18, № 400/3325/18, № 400/311/19,  № 400/316/19, № 400/1338/19, № 400/1498/19, № 400/1777/19, № 400/1878/19, № 400/1879/19, № 400/1941/19, № 400/2010/19, № 400/2118/19, № 400/2377/19, № 400/4553/19, № 400/4554/19, № 400/164/20, № 400/84/20, № 400/4265/19, № 400/4552/19, № 400/489/20, № 400/866/20, № 400/905/20, № 400/966/20 № 400/4553/19, № 400/4554/19, № 400/164/20, № 400/407/20, № 400/84/20, № 400/4552/19, № 400/489/20, № 400/866/20, № 400/905/20, № 400/966/20 № 400/311/19, № 400/316/19, № 400/1777/19, № 400/2010/19, № 400/2377/19, № 400/3128/19, № 400/4034/19, №400/4035/19, № 400/4552/19, № 400/4555/19, № 400/163/20, № 400/406/20 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України та Міністра освіти і науки України Новосад Ганни Ігорівни з вимогами, які стосуються нормативно-правового врегулювання видачі йому дубліката диплома зразка часів СРСР (порядок, умови, форма видачі, яким Нормативно-правовим актом це питання врегульовано, який Диплом видавати Миколаївському державному педагогічному інституту: бакалавра чи спеціаліста тощо). За той же період ОСОБА_1 до Миколаївського окружного адміністративного суду подано більше 70 позовів до Міністерства освіти і науки України та Міністра освіти і науки України Новосад Ганни Ігорівни . З аналізу перелічених судових рішень та позовних вимог позивача суд прийшов до висновку, що позивачем застосовується різноманітне формулювання позовних вимог, які мають єдину суть поставленого позивачем на вирішення суду питання: порядок видачі диплома про вищу освіту зразка часів СРСР у 1981 році. Судами неодноразово наголошувалось та досліджувалося питання видачі дубліката диплома, який був виданий особі до 1991 року, є низка нормативно-правових актів України, якими врегульоване питання видачі дубліката документа про вищу освіту, але з урахуванням освітньої реформи, яка вже відбулася за часів самостійності України, тобто після 1991 року. Зміни, які відбулися в освітянській сфері України після отримання незалежності (види освіти, рівні світи, терміни навчання тощо), кардинально відрізняються від освітнього рівня в СРСР, у позивача це викликає особисту незгоду та бажання "виховати" державні органи, у даному випадку Міністерство освіти і науки України, з метою отримання особистої бажаної забаганки - точну копію (дублікат) диплома про вищу освіту зразка 1981 року.       На думку суду, поведінка позивача свідчить про те, що позивач штучно створює численні позови, зловживаючи своїм процесуальним правом, при цьому, не маючи на меті отримання документа про вищу освіту. Будь-яку відповідь та будь-які дії суб`єкта владних повноважень, спрямовані на видачу дубліката, позивач оскаржує в суді, вважаючи форму дубліката запропонованого диплома протиправною. А відтак, метою позивача не є ефективний захист його порушеного права, а метою звернення позивача до суду є штучне створення судових процесів заради процесів у виховних цілях Держави.  Судом встановлено, що позивач сам відмовився у 1981 році від отримання диплому (нібито через орфографічні помилки в написанні його прізвища), потім позивач відмовився від отримання дубліката диплому спеціаліста (вважаючи, що його освітній рівень, отриманий в СРСР, не відповідає вимогам освітнього рівня "спеціаліста", визначеного законодавством України). Судами різних інстанцій досліджувалося порушене позивачем питання правильності та/або неправильності видання йому дубліката диплома зразка часів СРСР 1981 року, та рішення судів набрали законної сили.
З огляду на зазначене та те, що судом вже неодноразово розглядались вимоги позивача до відповідача аналогічного змісту, суд вбачає у діях ОСОБА_1 з подання нових звернень до Урядової гарячої лінії, зловживанням правом, направленим на штучне створення нового спору, з питань по яким вже було прийнято судом рішення, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений позов ОСОБА_1 до Міністерства, є сутяжницьким та не направлений на захист його прав, свобод та інтересів, є зловживанням процесуальними правами з боку позивача, оскільки судовому захисту підлягає реальне, а не уявне порушення прав позивача.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої  статті 124 Конституції України  юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п.1, п.2, п. 7 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ч. 1  ст. 21 КАС України  позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.
Відповідно до ч.1 ст. 171 КАС України  суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим  статтями 160,  161,  172  цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) узгодження умов примирення, спрямованих на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Слід звернути увагу, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Як вбачається з позовної заяви, позивач просить визнати протиправною бездіяльності Міністерства освіти і науки України щодо надання позивачу в строк, встановлений ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", письмової відмови у задоволенні запиту позивача на інформацію від 17.07.2020 року, яким позивач просив видати йому нормативно-правовий акт, на підставі якого особі, що втратила диплом, отриманий в Українській PCP, видається дублікат диплома спеціаліста;
- зобов`язати Міністерства освіти і науки України надати позивачу письмову відмову у задоволенні його запиту на інформацію від 17.07.2020, яким він просив видати нормативно-правовий акт, на підставі якого особі, що втратила диплом, отриманий в Українській PCP, видається дублікат диплома спеціаліста.
В рішеннях, про які зазначає суд першої інстанції можливо і розглядалось питання, щодо видачі диплому, проте предмет позову відрізняється від предмету позову, заявленого позивачем у цій справі. 
Наприклад, як вбачається з рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 р. у справі № 400/163/20, яку зазначено судом першої інстанції як звернення ОСОБА_1 з аналогічними позовними вимогами,   ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Міністерства освіти і науки України, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства освіти і науки України щодо повідомлення позивачу результатів перевірки його звернення до Урядової гарячої лінії, від 28.09.2019 за номером ІЛ-9636281 та суті прийнятого рішення у термін встановлений  ст. 20 Закону України "Про звернення громадян";
- зобов`язати Міністерство освіти і науки України повідомити позивачу результати перевірки його звернення до Урядової гарячої лінії від 28.09.2019 за номером ІЛ-9636281 та суть прийнятого рішення.
Так само, і в іншіх судових справах, колегією суддів встановлено, що справи різняться за своїми позовними вимогами і не є аналогічними за своїм змістом до цієї справи. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що, залишаючи позовну заяву без розгляду, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та зміст позовних вимог, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви.
Відповідно до ч. 1  ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч. 1ст. 5 КАС Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до вимог  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України  - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, у справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі  Мельник проти України  (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі  Мушта проти України, заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інший підхід розцінюється як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 3  ст. 312 КАС України  у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до п. 5 ч. 1  ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1  ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення питання та порушено норми процесуального права, які призвели до необґрунтованого прийняття судового рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись  ст. ст. 294, 308, 310, 320, 321, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуюча суддя:          О.А. Шевчук
Суддя:          А.В. Бойко
Суддя:          О.В. Єщенко