Справа № 438/1673/13-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т. 
Провадження № 22-ц/811/1446/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                23 вересня 2020 року                                          м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Бойко С.М.,
суддів: Шандри М.М., Ніткевича А.В.,
секретаря - Жукровської Х.І., 
з участю: відповідача ОСОБА_1 , його представника -
ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , її представника -
ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1  про поділ спільного сумісного майна подружжя, 

                              в с т а н о в и л а:
У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, остаточно уточненим заявою від 08 червня 2017 року (а.с.114 т.2), в якому просила:
- встановити факт проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, побуту та бюджету нею ( ОСОБА_3 ) з ОСОБА_1 в період з 12 березня 1997 року по 25 листопада 2000 року;
- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 82,8 кв.м. 
- поділити майно, набуте нею ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 , за час шлюбу з ОСОБА_1 , виділивши їй ( ОСОБА_3 ) та визнавши за нею ( ОСОБА_3 ) право власності на:
1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 82,8 кв.м.; 
1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 179,6 кв.м., житловою площею 100,2 кв.м.; 
- стягнути з ОСОБА_1 у користь позивача ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено реконструкцію та прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 , що становить 23618 грн.
- стягнути з відповідача ОСОБА_1 всі судові витрати понесені позивачем під час розгляду справи.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з травня 1996 року стала спільно проживати разом з відповідачем ОСОБА_1 , як чоловік і жінка однією сім`єю, вести з ним спільне господарство, побут та сімейний бюджет, офіційно розірвавши шлюб з першим чоловіком 12 березня 1997 року.
31 грудня 1999 року позивач разом з відповідачем перейшли проживати у недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 (на той час була літня кухня), в якому була готова для проживання лише одна кімната, і 25 листопада 2000 року зареєстрували шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначає, що за період спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, з 12 березня 1997 року (дата реєстрації розірвання першого шлюбу) до 25 листопада 2000 року (дата реєстрації укладення шлюбу з відповідачем), вона разом з відповідачем спільно вели особисте селянське господарство, займались городництвом, вигодовуванням домашньої худоби та птиці, від якого отримували дохід і за рахунок якого формувався їхній спільний бюджет, крім того, вона (позивач) працювала швеєю на Бориславському швейно-галантерейному підприємстві, де отримувала заробітну плату, а відповідач на той час постійної роботи не мав, за період з 1996 року по 1997 рік офіційно не працював, підробляв на тимчасових роботах, з 10 січня 1997 року по 10 квітня 1998 року працював прибиральником у Східницькій селищній раді, де отримував малу заробітну плату, з 29 травня 1998 року по 23 травня 1999 року перебував на обліку як безробітний у Бориславському міському центрі зайнятості, а з 01 листопада 2000 року по 31 грудня 2000 року тимчасово працював лісорубом Підгородцівського лісництва.
За період їхнього спільного проживання з 12 березня 1997 року по 25 листопада 2000 року вона (позивач) та відповідач за спільно зароблені кошти, в тому числі й за кошти, отримані від спільного ведення особистого селянського господарства, здійснювали будівництво літньої кухні по АДРЕСА_1 (в подальшому, об`єкту нерухомого майна присвоєно номер 75Б), розпочатої відповідачем із закладки фундаменту на земельній ділянці, площею 550 кв.м., наданій йому в постійне користування розпорядженням Східницької селищної ради народних депутатів №3 від 11 січня 1994 року для будівництва індивідуального двоповерхового житлового будинку по індивідуальному проекту житловою площею 80,0 кв.м., загальною площею 130 кв.м. та господарської будівлі по проекту ГБ-7/78, яке в подальшому було завершене ними, як будівництво житлового будинку, право власності на який зареєстровано за відповідачем.
Звертає увагу, що станом на грудень 1999 року (на момент їхнього з відповідачем вселення) у літній кухні було викінчено лише одну кімнату та підключено електроенергію, що стверджується робочим проектом підключення трьохфазного вводу до літньої кухні гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , квитанціями про оплату за виготовлення даного проекту та за підключення вводу, договором на видачу технічних умов на електропостачання літньої кухні по АДРЕСА_1 , а станом на вересень 2005 року на місці літньої кухні фактично завершено будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 82,8 кв.м.
Окрім того, у 2005 році вона спільно з відповідачем розпочали будівництво другого житлового будинку по АДРЕСА_1 , яке проводилось за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу 13 липня 2006 року земельної ділянки, площею 0,0800 га, по АДРЕСА_3 , яка була її особистою власністю, і станом на грудень 2006 року вже були завершені роботи по газифікації будинку, загальна площа якого на момент здачі в експлуатацію становила 179,6 кв.м., а житлова - 100,2 кв.м.
Два будинки були здані відповідачем в експлуатацію 23 серпня 2012 року і на підставі рішення виконавчого комітету Східницької селищної ради м.Борислава Львівської області від 17 грудня 2012 року №104 відповідачу видано свідоцтва про право власності на ці будинки і здійснено державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна.
Вважає, що ці два житлових будинки відносяться до об`єктів спільної сумісної власності і підлягають поділу між ними в рівних частках - по 1/2 ідеальній частині кожному. 
Окрім будівництва двох житлових будинків, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , за спільно зароблені грошові кошти, вони здійснили самочинну реконструкцію та прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 , який відповідачу подарувала його мати у 2000 році, внаслідок чого зовнішні розміри даного житлового будинку істотно збільшилися. Під час проведення самочинної реконструкції та прибудови до даного житлового будинку було виконано такі будівельні роботи: влаштування фундаменту та дерев`яних зовнішніх стін прибудови, влаштування дерев`яних конструкцій перекриття та даху, влаштування покрівлі з профлиста, влаштування дерев`яних перегородок, мурування цегляної перегородки та комину в середині житлового будинку, і на виконання цих будівельних робіт вона з відповідачем купували будівельні матеріали, вартість яких згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 24.04.2017 року становить 47236 грн.
Позивач вважає, що оскільки реконструкцію будинку з прибудовою було здійснено самочинно, тому поділу в рівних частках між нею та відповідачем підлягають будівельні матеріали, грошову компенсацію вартості 1/2 частини яких повинен сплатити їй відповідач, так як вони є невід`ємною частиною житлового будинку АДРЕСА_2 і без шкоди для об`єкту нерухомого майна їх відокремити не можна.
Зазначає, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 15 жовтня 2013 року шлюб між нею та відповідачем розірвано і згоди про добровільний поділ вказаних об`єктів спільної сумісної власності між ними не досягнуто. 
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 березня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Встановлено факт створення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майна, зокрема житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 82,8 кв.м.
Поділено майно, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу, виділивши ОСОБА_3 та визнавши за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 82,8 кв.м., та 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 179,6 кв.м., житловою площею 100,2 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено реконструкцію та прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 , що становить 23618 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються із 4324 грн. судового збору та 9930 грн. судових витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог про: встановлення факту створення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майна, зокрема житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання цього житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу шляхом виділення у власність ОСОБА_3 1/2 частини будинку, та стягнення з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено реконструкцію та прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 , що становить 23618 грн., а також в частині стягнення з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 судових витрат, що складаються із 4324 грн. судового збору та 9930 грн. судових витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог позивача відмовити в повному обсязі. 
Апелянт погоджується з рішенням суду лише в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 179,6 кв.м., житловою площею 100,2 кв.м., оскільки цей будинок є об`єктом спільного майна подружжя і підлягає поділу між ними в рівних частках. 
Рішення суду в оскаржуваній частині вважає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, та невідповідності висновків суду обставинам справи.
Апелянт звертає увагу, що суд змінив резолютивну частину рішення після його проголошення, оскільки в короткому рішенні суд зазначив, що позов задоволено, а в повному, - що позов задоволено частково, чим порушив вимоги частини восьмої статті 268 ЦПК України.
Грубим порушенням норм процесуального права апелянт вважає вихід суду за межі позовних вимог, оскільки суд встановив факт, встановлення якого позивач у своїй позовній заяві не просила.
Наголошує, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексами України з 01 січня 2004 року, а чинний на час виникнення спірних правовідносин Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а тому заявлена позивачем вимога про встановлення факту їх проживання однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету в період з 12 березня 1997 року по 25 листопада 2000 року задоволенню не підлягала. 
Крім того, апелянт вважає недоведеними вимоги позивача про визнання житлового будинку по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки до реєстрації шлюбу з позивачем жодного майна вони не набули (не створили) спільною працею та/або за рахунок спільних коштів, спільно не проживали, а лише зустрічались, не мали спільного бюджету і не вели спільного господарства, кожний з них витрачав зароблені гроші на власні потреби.
Також звертає увагу, що цей будинок він почав будувати в 1994 році і завершив його будівництво за рахунок особистих коштів і власними зусиллями ще до укладення 25 листопада 2000 року шлюбу з позивачем.
Вважає, що в цій частині вирішення спору суд не дав належної правової оцінки його доводам та доказам, які є в матеріалах справи.
Так, зокрема, зазначає, що всі дозвільні документи на будівництво цього житлового будинку він отримав ще в 1994 році, власне, саме тоді він заклав фундамент будинку і до реєстрації шлюбу фактично завершив його будівництво, в ньому були вже підключені газопостачання, водопостачання і електроенергія і він повністю був придатним для проживання, що підтверджуться їхнім вселенням в будинок.
Крім того, зазначає, що суд не дав належної правової оцінки розрахунковим документам на придбання будівельних матеріалів і деревини, які також підтверджують той факт, що будинок був збудований завдяки його особистій участі та за рахунок його особистих коштів, а також показанням допитаних у судовому засіданні свідків. 
Зазначає, що та обставина, що він оформив право власності на будинок, будучи в шлюбі, не змінює правового статусу цього об`єкта нерухомого майна, оскільки завершений будівництвом будинок був до реєстрації шлюбу з позивачем, підтвердженням чого є надані ним докази, а реєстрація права власності у 2012 році здійснювалась ним одночасно на два будинки, другий з яких (по АДРЕСА_4 ) дійсно було розпочато та завершено під час шлюбу, чого він ніколи не заперечував. 
Вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів того, що житловий будинок по АДРЕСА_4 був повністю ними спільно побудований (створений), набутий саме в період зареєстрованого шлюбу, тобто з 25.11.2000 року по 15.10.2013 року, і джерелом його набуття (створення) були їхні спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а тому вимоги і в цій частині вирішення спору є безпідставними. 
Апелянт вважає недопустимими письмові докази, подані представником позивача - адвокатом Вілінською Г.М. у судовому засіданні 07.09.2018 року, оскільки адвокат на той час не мала належним чином підтверджених повноважень на представництво інтересів позивача у суді відповідно до нових вимог ЦПК України, окрім того, представник надала суду оригінали документів, які позивач незаконно привласнила, і такі досліджувались у його (відповідача) відсутності.
Не погоджується апелянт і з висновками суду в частині задоволення вимог позивача про стягнення з нього вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, використаних під час реконструкції будинку з прибудовою по АДРЕСА_2 , який є його особистою власністю, оскільки це не було самочинне будівництво, а здійснювалось на підставі наданого виконавчим комітетом Новокропивницької сільської ради йому дозволу на реконструкцію будинку та господарської споруди (рішення №49 від 23.09.2011 року) і така реконструкція ще не завершена. 
Стверджує, що для реконструкції він використовував будівельні матеріали із старого будинку, а також деревину, яку заробив під час роботи у Східницькому лісництві.
Вважає, що висновок експертизи не повинен був братись судом до уваги, оскільки цим висновком не підтверджено, що реконструкція та прибудова до вказаного житлового будинку була здійснена самочинно і під час зареєстрованого шлюбу з 25.11.2000 року по 15.10.2013 року. 
Крім того, звертає увагу, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що вказані будівельні матеріали і саме в такій кількості і такої вартості ними та/або позивачем взагалі купувались та купувались за спільні кошти. 
За позицією апелянта, без вимоги про визнання будівельних матеріалів об`єктом спільної сумісної власності та їх поділу, а також за відсутності попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозит суду, не було правових підстав й для вирішення вимоги про присудження грошової компенсації взамін належної частки в спільному майні. Вважає вимоги в цій частині безпідставними і недоведеними.
Також апелянт висловлює зауваження щодо викладу в рішенні суду доводів сторін та показань свідків, вважаючи, що суд надав перевагу позивачу, чим порушив основні принципи цивільного судочинства. 
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2000 року, який було розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 15 жовтня 2013 року (а.с.49, 51 т.1).
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До цього шлюбу, позивач ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який було розірвано 12 березня 1997 року (а.с.234 т.1).
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім'ю (далі - КпШС) України (1969 року), чинного на момент виникнення спірних правовідносин і до введення в дію з 01 січня 2004 року Сімейного кодексу (далі - СК) України, норми якого підлягають застосуванню при вирішенні питання поділу майна подружжя після розірвання шлюбу.
Так, зокрема, статтею 22 КпШС України (1969 року), чинного на момент укладення між сторонами шлюбу, було передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Статтею 24 КпШС України було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до шлюбу, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.
Відповідно до ст.25 КпШС України, якщо майно, яке є власністю одного з подружжя, під час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.
За загальним правилом статті 28 КпШС України, при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки в цьому майні є рівними.
Аналогічні за змістом положення містяться й у статтях 57, 60, 62, 63, 69, 70 СК України (2004 року).
Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.
Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17).
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). 
Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Отже, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Відповідно до ст.17 Закону УРСР «Про власність», який введений в дію з 15.04.1991 року і був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. 
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 грудня 2013 року (Справа №6-135цс13), майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Правовий режим спільної сумісної власності було визначено частиною другою статті 112 ЦК УРСР (1963 року), згідно з якою, сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо.
У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 закону «Про власність» вважається правильно застосованим.
Отже, з наведеного слідує, що до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення КпШС України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовна вимога позивача про встановлення факту її проживання з відповідачем однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету в період з 12 березня 1997 року (з моменту розірвання першого шлюбу позивача) по 25 листопада 2000 року (до моменту укладення шлюбу з відповідачем) є безпідставною і задоволенню не підлягає.
Відповідно до наведених вище норм матеріального права, у спірних правовідносинах, що склались між сторонами у період до укладення між ними 25 листопада 2000 року шлюбу, предметом доказування є набуття майна у спільну сумісну власність, але не як подружжя, а з інших підстав, а саме: придбання (створення) майна внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї, тобто їхніми спільними або індивідуальними трудовими зусиллями, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. 
За позовними вимогами позивача  ОСОБА_3  об`єктами поділу, як спільного майна подружжя, було два житлових будинки по АДРЕСА_1 , які збудовані на земельній ділянці, наданій відповідачу ОСОБА_1 згідно з розпорядженням Східницької селищної ради народних депутатів Львівської області №3 від 11 січня 1994 року в постійне користування для індивідуального будівництва будинку та господарської будівлі, а згідно з рішенням Східницької селищної ради №325 від 12 червня 2012 року - в оренду (а.с.23-35 т.1), а саме: житловий будинок  АДРЕСА_1 , який складається з п`яти житлових кімнат, житловою 82,8 кв.м., загальною площею 146,1 кв.м. (а.с.10, 14-16 т.1), та житловий будинок АДРЕСА_4 , який складається з восьми житлових кімнат, житловою площею 100,2 кв.м., загальною площею 179,6 кв.м. (а.с.10, 11-13 т.1).
Право власності на вказані житлові будинки зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2012 року, які видані на підставі рішення виконавчого комітету Східницької селищної ради м.Борислава Львівської області №104 від 17 грудня 2012 року (а.с.18-22, 69-70 т.1).
Предметом спору в оскаржуваній частині рішення є лише житловий будинок по АДРЕСА_4 , загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 82,8 кв.м., в смт.Східниця м.Борислава Львівської області, оскільки відповідач погодився з рішенням суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_4 за наслідками його поділу між сторонами і рішення суду в цій частині не оскаржував. 
Як уже зазначалось вище, спірний житловий будинок АДРЕСА_1  побудований на земельній ділянці, яка розпорядженням Східницької селищної Ради народних депутатів Львівської області №3 від 11 січня 1994 року «Про надання громадянам селища в постійне користування земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво» надана відповідачу ОСОБА_1 в постійне користування для будівництва індивідуального двоповерхового житлового будинку по індивідуальному проекту жилою площею 80,0 кв.м., загальною площею 130 кв.м. та господарської будівлі по проекту ГБ-7/78 (а.с.23-24 т.1).
Згідно проекту на будівництво індивідуального п`ятикімнатного житлового будинку, погодженого головним архітектором м.Борислава 04 березня 1994 року, забудовнику ОСОБА_1 погоджено проект будівництва житлового будинку та літньої кухні з гаражем (а.с.235-239 т.1).
Згідно дозволу на право закладки фундаментів під інструментальне будівництво від 17 червня 1994 року, відповідачу ОСОБА_1 дозволено з 18 червня 1994 року приступити до закладки фундаментів індивідуального двоповерхового житлового будинку згідно з планом земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі розпорядження Східницької селищної Ради народних депутатів від 11 січня 1994 року (а.с.217 т.1).
Первинно, на вказаній земельній ділянці було побудовано літню кухню (адреса об`єкта нерухомого майна - АДРЕСА_4 ), яку в подальшому переобладнано в житловий будинок (адреса об`єкта нерухомого майна - АДРЕСА_4 ).
Будівництво літньої кухні було завершено до 1999 року, що підтверджується робочим проектом підключення трьохфазного вводу (проект електропостачання) до літньої кухні, розробленого на підставі договору на видачу технічних умов на електропостачання від 18 вересня 1999 року та актом про допуск в експлуатацію від 25 січня 2000 року (а.с.219-225 т.1).
Переобладнання літньої кухні під житловий будинок Б-1 підтверджується технічним паспортом на будинок (а.с.9-10 т.1).
В цьому технічному паспорті у розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» (а.с.17 т.1) зазначено, що рік побудови житлового будинку Б-1 - 2000 рік. 
Цей факт також підтверджується довідкою виконавчого комітету Східницької селищної ради від 14 листопада 2002 року №979 (а.с.232 т.1), з якої встановлено, що станом на момент видачі цієї довідки літня кухня вже була переобладнана під житловий будинок.
У вересні 2003 року було погоджено робочий проект газифікації котла у житловому будинку (а.с.230 т.1), а в грудні 2004 року підключено газ до будинку (а.с.229 т.1).
08 вересня 2003 року укладено договір на постачання електричної енергії до житлового будинку (а.с.226-227 т.1).
У спірному житловому будинку сторони були зареєстровані у березні 2003 року, що підтверджується витягом з будинкової книги (а.с.4-8 т.1). 
Отже, наведеними вище доказами підтверджується, що будівництво літньої кухні з переобладнанням її під житловий будинок було здійснено до укладення між сторонами шлюбу.
Однак, письмових доказів на підтвердження стану готовності спірного житлового будинку (в процентному співвідношенні) на момент укладення 25 листопада 2000 року між сторонами шлюбу в матеріалах справи немає.
Також позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що під час шлюбу цей житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості, порівняно з його вартістю, яка була на момент укладення між сторонами шлюбу.
Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, в тому числі й письмові докази, про те, що до укладення між сторонами 25 листопада 2000 року шлюбу будівництво вказаного житлового будинку здійснювалось внаслідок спільної праці сторін, як сім`ї, тобто їхніми спільними або індивідуальними трудовими зусиллями, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, оскільки сам по собі факт спільного проживання сторін, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу не має юридичного значення при вирішенні питання щодо правового режиму цього об`єкта нерухомого майна для його поділу між сторонами, як об`єкта спільної сумісної власності.
Таким чином, враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені і наведені вище фактичні обставини справи, немає правових підстав для висновку про те, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_4 є об`єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя.
При вирішенні спору в цій частині колегія суддів не бере до уваги факт введення в експлуатацію будинку та оформлення права власності на нього за відповідачем під час шлюбу, оскільки юридичне оформлення набуття права власності на цей об`єкт нерухомого майна під час шлюбу не спростовує наведених вище обставин про побудову цього об`єкта до укладення між сторонами шлюбу і не може слугувати безумовною підставою для визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, сторони визнали в судовому засіданні ту обставину, що дії по оформленню права власності вчинялись одночасно на два будинки, після завершення будівництва другого житлового будинку АДРЕСА_4 , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Суд першої інстанції в цій частині вирішення спору допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не застосувавши до спірних правовідносин норми, які підлягали застосуванню, та не давши належної правової оцінки доказам, які були подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, окрім того, в порушення вимог процесуального закону (ст.13 ЦПК України), вийшов за межі позовних вимог позивача, встановивши факт створення сторонами майна, зокрема, житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, встановлення якого позивач не просила і встановлення якого, як юридичного факту, процесуальним законом не передбачено, оскільки такий факт підлягав доведенню позивачем при вирішенні спору по суті.
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту створення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майна, зокрема, житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання цього будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу між сторонами, шляхом виділення у власність позивача 1/2 ідеальної частини цього будинку, - підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту її проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_1 , ведення з ним спільного господарства, побуту та бюджету в період з 12 березня 1997 року по 25 листопада 2000 року, та про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ між сторонами.
Що ж стосується вирішення спору в частині присудження позивачу грошової компенсації вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, використаних під час самочинної реконструкції житлового будинку в АДРЕСА_2 , то колегія суддів доходить висновку про безпідставність цієї вимоги позивача, виходячи з наступного.
Житловий будинок в АДРЕСА_2 був подарований відповідачу ОСОБА_1 його матір'ю - ОСОБА_8 на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного між ними 11 липня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Мойсеєнко В.М. (а.№13 матеріалів інвент. справи), а отже, відповідно до наведеної вище норми статті 25 КпШС України, а також ст.57 СК України, є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1 .
Доводи позивача про те, що реконструкція вказаного будинку з прибудовою була проведена під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя є безпідставними, оскільки позивачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження тієї обставини, що будівельні матеріали взагалі купувались сторонами під час шлюбу і були використані ними для здійснення реконструкції будинку, а висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24.04.2017 року встановлено лише вартість будівельних матеріалів, використаних для реконструкції будинку з прибудовою, відтак, правових підстав визнавати такі будівельні матеріали об`єктом права спільної сумісної власності подружжя немає. 
Таким чином, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, як таких, що використані під час самочинної реконструкції житлового будинку в АДРЕСА_2 , а тому рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.
Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України й те, що одна вимога майнового характеру про поділ будинку АДРЕСА_4 , шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього будинку судом першої інстанції задоволена і в цій частині рішення суду відповідачем не оскаржувалось, а відтак, залишене без змін, тому з відповідача у користь позивача підлягає стягненню лише 1/2 частина сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовною заявою судового збору в розмірі 3441 грн. (а.с.1 т.1), що становить 1720 грн. 50 коп.
У задоволенні решти позовних вимог позивача за наслідками розгляду справи апеляційним судом відмовлено, а тому решта понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору, а також по оплаті витрат на проведення експертизи, висновок якої апеляційним судом не враховано при вирішенні спору по суті, відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача не підлягає, позаяк, судові витрати, понесені відповідачем по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги необхідно стягнути з позивача у користь відповідача в повному обсязі, оскільки апеляційна скарга відповідача в частині, що стосується вирішення позовних вимог позивача в оскаржуваній частині рішення, задоволена апеляційним судом в повному обсязі, а частково задоволеною є лише вимога відповідача щодо розподілу судових витрат, оскільки відповідач заперечував проти стягнення з нього судових витрат в повному обсязі. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2-4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 березня 2019 року в частині встановлення факту створення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майна, зокрема, житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, побуту та бюджету з ОСОБА_1 в період з 12 березня 1997 року по 25 листопада 2000 року - відмовити.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 березня 2019 року в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 82,8 кв.м., та його поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , шляхом виділення у власність ОСОБА_3 1/2 ідеальної частини цього будинку, - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено реконструкцію та прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 , у розмірі 23618 гривень - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_3 - відмовити.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1720 гривень 50 копійок.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5161 гривень 50 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 06 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М. 

Судді:                                                                 Шандра М.М. 
       
                                                                       Ніткевич А.В.