КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року                                                                                                         місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/4197/20
провадження номер № 22-ц/824/9263/2020 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2020 року у складі судді Шум Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів роз`єднано у самостійні провадження.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів мотивовані тим, що з 05  серпня 2011 року вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року. Позивач вказувала, що від шлюбу вони мають малолітню дочку ОСОБА_3 ,                      ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач ОСОБА_2 належним чином не допомагає у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, проте має постійний дохід, оскільки є доктором технічних наук, працює доцентом, завідувачем кафедри програмних систем і технологій факультету інформаційних технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини. 
З урахуванням наведеного позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача                ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 7 000 грн 00 коп., щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки    ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 3 000 грн 00 коп., щомісячно, починаючи з 04 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що у позовній заяві вказано місце роботи відповідача, однак суд першої інстанції не досліджував його матеріальне становище.                      Вказує, що в матеріалах справи міститься письмова заява відповідача, яка надійшла до суду 18 травня 2020 року, про те, що він згоден із виплатою аліментів та просить суд врахувати, що він сплачує аліменти на користь іншої своєї дочки ОСОБА_4 . Однак відповідач доказів на підтвердження сплати аліментів на іншу дитину не надав і суд цієї обставини не досліджував. 
Зазначає, що у відповідача достатньо високий заробіток за місцем основної роботи, а також він здає в найм квартиру на платній основі та має щомісячний дохід не за основним місцем роботи. Крім того, відповідач без її згоди розірвав два договори купівлі-продажу майнових прав від 23 вересня 2016 року та отримав їх спільні кошти у розмірі 1 335 600 грн 00 коп., половину з яких їй не повернув. Однак суд першої інстанції у порушення ст.182 СК України вказаних обставин не врахував. Також суд не обґрунтував висновків щодо достатності присуджених аліментів на утримання дитини та не виходив із інтересів дитини і з матеріальних можливостей відповідача. Вказує, що оскільки розгляд справи відбувся у заочному порядку і вона згоди на таке вирішення справи не давала, то вона була позбавлена можливості заявити клопотання про витребування доказів щодо заробітку і доходів відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи двічі повідомлявся апеляційним судом за зазначеною у матеріалах справи адресою місця його проживання: АДРЕСА_1 , однак судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.94-95).
Інших адрес місця проживання чи реєстрації  ОСОБА_2 в матеріалах справи не значиться.
Згідно з п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Також, слід зазначати, що повідомлення про дату, час і місце розгляду справи були розміщені на офіційному сайті Київського апеляційного суду та перебували у вільному доступі.
Приймаючи до уваги вищенаведене, а також ту обставину, що відповідач не повідомляв суд про зміну свого місця проживання, ОСОБА_2 вважається таким, що повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином відповідно до                     приписів ст.128 ЦПК України.  
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з                     05 серпня 2011 року, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року.
Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18 лютого 2017 року, актовий запис № 369 (а.с.13).
Судом першої інстанції встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом із позивачем  ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що суду не  надано доказів того, що відповідач працює та отримує постійний дохід, позивач з клопотанням про витребування таких доказів до суду не зверталась, що унеможливлює встановлення реального місячного доходу відповідача та визначення співмірності позовних вимог із доходами відповідача. З урахуванням віку дитини, її потреб, даних про особу позивача та відповідача, як вони встановлені з матеріалів справи, виходячи з засад розумності і реальності, суд дійшов висновку, що розмір аліментів на утримання дитини у сумі 3 000 грн 00 коп. буде необхідним і достатнім для врегулювання спору по суті.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
За правилами ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 181 СК України передбачені способи виконання батьками такого обов`язку.
Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Зі змісту позову вбачається, позивач що просила стягнути з відповідача на свою  користь аліменти на малолітню дитину у твердій грошовій в сумі 7 000 грн 00 коп., посилаючись на те, що відповідач має постійний дохід, оскільки є доктором технічних наук, працює доцентом, завідувачем кафедри програмних систем і технологій факультету інформаційних технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у вказаному розмірі. 
Відповідно до змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Згідно з ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Частиною 3 ст.177 ЦПК України передбачено, що у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що суду не надано доказів на підтвердження того, що відповідач працює та отримує постійний дохід. 
До позовної заяви ОСОБА_1 не додала таких доказів та клопотання про витребування доказів.
Звертаючись до апеляційного суду з клопотанням про витребування від Київського національного університету імені Тараса Шевченка довідку про заробітну плату/дохід ОСОБА_2 за період з 01 січня 2020 року по 01 червня 2020 року, позивач  ОСОБА_1 не навела належного обґрунтування неможливості надання такого доказу до суду першої інстанції разом із позовною заявою.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач була позбавлена можливості заявити клопотання про витребування доказів щодо заробітку і доходів відповідачау зв`язку з тим, що розгляд справи відбувся у заочному порядку.   
Перевіряючи доводи позивача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не обґрунтував висновків щодо достатності присуджених аліментів на утримання дитини та не виходив із інтересів дитини і з матеріальних можливостей відповідача, колегія суддів зазначає таке.  
За правилами ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» визначено мінімальний прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня.
Відповідно до положень ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Визначаючи розмір аліментів у сумі 3000 грн 00 коп., суд першої інстанції прийняв до                  уваги, що батьки зобов`язані утримувати неповнолітню дитину в рівних частинах та врахував обставини, зазначені у ст.182 СК України, а саме, вік дитини, її потреби, дані про особу позивача та відповідача, які містяться у матеріалах справи.
При цьому колегія суддів враховує, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який встановлений ч.2 ст.182 СК України.
Враховуючи наведене та виходячи із засад розумності і реальності, суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи міститься письмова заява відповідача, яка надійшла до суду 18 травня 2020 року, про те, що він згоден із виплатою аліментів та просить суд врахувати, що він сплачує аліменти на користь іншої своєї дочки ОСОБА_4 , однак відповідач доказів на підтвердження сплати аліментів на іншу дитину не надав і суд цієї обставини не досліджував, колегія суддів не приймає до уваги з таких підстав. 
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що письмова заява ОСОБА_2 надійшла на адресу суду першої інстанції 18 травня 2020 року,тобто після ухвалення оскаржуваного заочного рішення суду від 08 травня 2020 року, а відтак не була предметом розгляду у суді першої інстанції. 
Тому викладені у цій заяві відповідача  обставини не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   про те, що відповідач  ОСОБА_2 здає в найм квартиру на платній основі та має щомісячний дохід не за основним місцем роботи,  а також те, що  відповідач без її згоди  розірвав два договори купівлі-продажу майнових прав від 23 вересня 2016 року та отримав їх спільні кошти у розмірі 1 335 600 грн 00 коп., половину з яких їй не повернув, виходи з такого.
Відповідно до вимог ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що  ОСОБА_1 не обґрунтовувала заявлені позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 здає в найм квартиру на оплатній основі та має щомісячний дохід не за основним місцем роботи, а також отримав спільні кошти подружжя у зв`язку із розірванням договорів купівлі-продажу майнових прав. Ці підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а відтак у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розгляду вказаних вище доводів апеляційної скарги відповідно до                 ч.6 ст.367 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся у заочному порядку, а позивач згоди на таке вирішення справи не давала, то вказане порушення  не може бути підставою для скасування заочного рішення суду, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи. При цьому колегія суддів враховує, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення з формальних міркувань. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий
 
Судді: