Справа № 454/1377/19                                Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/2173/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Шеремети Н.О., Крайник Н.П.
при секретарі Фейір К.О.
без участі сторін 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року позивач звернулася в суд з позовом та просить розподілити між сторонами квартиру, визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири.
Свої вимоги мотивує наступним.
Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі та за час спільного проживання ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .
Оскільки дана квартира придбана за час перебування у шлюбі, то є спільним майном подружжя та за нею слід визнати право власності на 1/2 її частину, з огляду на рівність часток подружжя в об`єкті спільної сумісної власності.
11.09.2019 р. треті особи, яка заявляють самостійні вимоги звернулися з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та просять суд визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивують наступним, що вищевказана квартира придбана за рахунок їх ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) спільних коштів, однак була оформлена на ім`я сина – ОСОБА_5 , оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 в черговий раз перебувала за кордоном у Бельгії, в зв`язку з роботою, тому фізично не могла бути присутньою під час оформлення документів. Договір на ім`я чоловіка укласти, також не було можливим, так як була потрібна її згода. Крім цього, ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність та не міг виступати покупцем через те, що вартість придбаної квартири не відповідала його річному доходу. Також, за їх кошти було проведено капітальний ремонт квартири і придбано меблі. Внаслідок чого значно збільшилась вартість квартири.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2020 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задоволено.
Здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40коп. судового збору.
У задоволенні позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності – відмовлено.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_1 оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вважають рішення суду незаконним та необгрунтованим, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначають, що спірна квартира не є спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки квартира придбана не для них за їх спільні кошти, а за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , для їх проживання., однак квартира була оформлена на ім`я сина – ОСОБА_5 , оскільки на момент її придбання існували об`єктивні перешкоди для укладення договору купівлі-продажу на ім`я одного з скаржників (апелянтів). Звертають увагу на відсутність коштів у ОСОБА_4 коштів на придбання спірної квартири, а також, що її мама не надавала кошти на придбання квартири. Звертають увагу на відсутність доказів в підтвердження того, що у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були спільні сумісні кошти для придбання квартири. В апеляційній скарзі скаржники просять скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2020 року та ухвали у даній справі нову постанову по суті спору. Просять стягнути з ОСОБА_4 судові витрати.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи в суді апеляційної інстанції були повідомлені належними чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 10 грудня 2020 року, є дата складення повного судового рішення – 16 грудня 2020 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.04.2013 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .
З договору купівлі-продажу від 04.06.2018р. встановлено, що ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_6 спірну квартиру АДРЕСА_1 за 129 425 грн.
Будучи допитаним в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_6 повідомив, що він продав ОСОБА_7 квартиру. Гроші в нотаріуса за нерухомість надавав ОСОБА_8 , бо його мати в той час була за кордоном. Мати невістки – ОСОБА_9 , також працює за кордоном.
Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, повідомив, що спірну квартиру з колишньою дружиною вони купили за кошти його матері, яка перебуває на заробітках за кордоном. Разом з тим мати його колишньої дружини перебуваючи за кордоном на його рахунок періодично переказувала кошти для їхньої сім`ї та їхніх дітей. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_5 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_4 , така квартира є їх спільною сумісною власністю. Окрім цього, суд виходив з тих обставин, що кошти на придбання спірної квартири додатково надавалися як батьками ОСОБА_5 та і батьками ОСОБА_4 . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не доведено, що спірна квартира придбана виключно за їхні кошти для них.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 63 СК України визначено, що д ружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положеннями ч.1 і ч.2 ст.65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Відповідно до роз`ясень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За загальним правилом, встановленим ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічний принцип рівності часток співвласників у спільній сумісній власності закріплений у ч.2 ст.372 ЦК України.
Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Таким чином, Сімейним кодексом України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що скаржниками ні в суд першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено належними доказами факту придбання спірної квартири виключно за їхні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти, а також, що така квартира була придбана для них.
Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір в оскаржуваній частині районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        Н.О. Шеремета

                                                                       Н.П. Крайник