ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1543/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/744/20 Категорія: 304090000 	Льон О.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       22 жовтня 2020 року  м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л. 
учасники справи: 
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідач –  ОСОБА_1 ; 
особа, що подала апеляційну скаргу – акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Крилової О.Л. на заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 20 грудня 2006 року.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» , які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Заявою відповідач підтвердила той факт, що повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані для ознайомлення в письмовій формі, в тому числі щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. 
Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 24 березня 2020 року відповідач має заборгованість в сумі – 16228,99 грн., що складається з 8682,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 8682,12 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 3612,60 – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 2685,27 – нарахована пеня; 0,00 грн. - нарахована комісія; штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина); 749 грн. – штраф (процентна складова).
АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1  на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 16228,99 грн.
Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 8682,12 грн. та судові витрати в сумі 1124,57 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та  брала  на себе зобов`язання  зі сплати відсотків за прострочення погашення кредитних коштів. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 рокув частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625 ЦК України, пенею та штрафами та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги скаржник зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» , які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. 
Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка в подальшому перевипускалася. На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 7000 грн. 
Із виписки чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розплачувався за товар в магазині, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
Крім того відповідно до ч.2ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідач користувався кредитними коштами до 18 березня 2019 року, отже приєднався до редакції Умов та правил, в т.ч. і від 01 листопада 2018 року, а також послідуючих редакцій Умов, а тому позивач має право на стягнення заборгованості по відсоткам та штрафам, які нараховані у відповідності до положень Умов та правил. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що  звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості позивач послався на підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н , згідно якої остання отримала кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, та на підтвердження позовних вимог банк надав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку , згідно якої відповідач дала згоду на укладення з банком договору про надання банківський послуг. 
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згідна з тим, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк крім анкети-заяви від 20 грудня 2006 року додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг. 
На підтвердження укладення договору і його умов банк посилався на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину договору.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20 грудня 2006 року, наданого банком, станом на 24 березня 2020 року відповідач має заборгованість в сумі – 16228,99 грн., що складається з 8682,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 8682,12 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 3612,60 – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 2685,27 – нарахована пеня; 0,00 грн. - нарахована комісія; штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина); 749 грн. – штраф (процентна складова).
Інших доказів наявності заборгованості за кредитним договором № б/н від 20 грудня 2006 року позивачем не надано.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Як вбачається із матеріалів справи підписана сторонами анкета - заява позичальника від 20 грудня 2006 року інформації про строк повернення кредиту (користування ним), розмір процентної ставки, умови щодо відповідальності позичальника за порушення виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та їх розміру - не містить. 
Пед`являючи вимоги, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам згідно статті 625 ЦПК України нарахованих на прострочений кредит, заборгованість по пені та штрафи.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Заявляючи вимоги про стягнення заявлених сум, банк надав підписану позичальником копію анкети-заяви  від 20 грудня 2006 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та копію Умов та правил надання банківських послуг.
При цьому, позивачем не надано суду доказів, які свідчать про те, що 20 грудня 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір в розмірі та на умовах, зазначених в позовній заяві. 
Надана копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», яка відповідачкою не підписана не може бути розцінена як доказ укладення між сторонами кредитного договору від 05 вересня 2016 року .
За таких обставин без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки, строк повернення кредиту (користування ним), умови щодо відповідальності позичальника за порушення виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та їх розміру, а надані банком докази , а саме: анкета-заява, копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та копія Умов та правил надання банківських послуг - не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. 
Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за пенею та штрафів у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині. 
Щодо заявлених вимог Банку в частині стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, то колегія суддів з таким висновком не погоджується виходячи із наступного. 
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми, передбачені частиною статті 625 ЦК України.
В розрахунку заборгованості відсотків за  статтею 625 ЦК України банк нарахував відсотки за прострочений кредит з 01 жовтня 2019 за ставкою 86,40 % не підтвердивши при цьому, що такий розмір відсотків був узгоджений з позичальником під час укладення з ним договору.
Оскільки позичальником не підписані Умови та Правила, які передбачають сплату процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України в розмірі 86, 40% річних, то така ставка не може бути застосована в даних правовідносинах. Відтак, Банк має право на стягнення процентів у встановленому законом розмірі (3% річних), а не в заявленому розмірі (86,40% річних). 
Із матеріалів справи, а саме із довідки (а.с. 28) вбачається, що строк дії останньої виданої відповідачці картки за кредитним договором закінчився 31 серпня 2019 року. 
Враховуючи позовні вимоги Банку про стягнення нарахованих процентів на прострочений кредит за період з 1 жовтня 2019 року, нарахування процентів за процентною ставкою встановленою статтею 625 ЦК України також необхідно проводити саме з цієї дати. 
Виходячи із розміру заборгованості за кредитом в сумі 8682 гривні 12 копійок, розмір 3 процентів річних за період з 01 жовтня 2019 року по день звернення в суд з позовом складає 146 гривень 84 копійки, які і підлягають стягненню з відповідача. 
Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду необхідно змінити, скасувавши його в частині відмови в стягненні заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України. Позовні вимоги в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь Банку нараховані вищевказані відсотки в сумі 146 гривень 84 копійки. 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, понесені судові витрати відповідно до положень статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог. 
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»-задовольнити частково.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року змінити, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.
Ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 146 гривень 84 копійки заборгованостіза відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в сумі 52 гривень 55 копійок.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені та штрафів залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді