Постанова                                                                                                                                                                                                
Іменем України                                      
                                 
28 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 461/85/19
провадження № 61-20862св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - Львівська митниця Державної фіскальної служби у Львівській області, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2019 року у складі судді Радченко В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У грудні 2018 року ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Львівської митниці Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - Львівська митниця ДФС), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 вересня 2017 року Львівською митницею ДФС в особі заступника начальника Львівської митниці ДФС розглянуто матеріали справи про порушення митних правил, розпочатої 17 серпня 2017 року, за ознаками вчинення громадянином Німеччини ОСОБА_3 правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 481 Митного кодексу України (далі - МК України), в результаті чого винесено постанову від 25 вересня 2017 року № 4175/20900/17, якою громадянина Німеччини ОСОБА_4 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі частини третьої статті 481 МК України та накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн.
Постановою Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року             у справі № 461/7109/17 скасовано постанову Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил від 25 вересня 2017 року № 4175/20900/17 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.             У відповідності до розрахунку позивачем витрачено 4 734,11 євро на одну поїздку, а всього таких поїздок здійснено п`ять, і всі вони були пов`язані із судовою справою та процесом захисту інтересів позивача. Відтак позивачем здійснено витрат на загальну суму 23 670,55 євро, що становить за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 20 грудня 2018 року 655 574,00 грн. Крім цього, позивачем понесено витрати на переклад з української мови на німецьку листів та документів, які надходили на адресу позивача з України. Дані витрати склали 600,00 євро відповідно до ставок, що зазначені у параграфі 11 законодавства ФРН, а саме «Закону про винагороду експертів, усних і письмових перекладачів, а також винагороду непрофесійних суддів, що виконують функції судової влади, свідків і третіх осіб», що становить за курсом НБУ станом на 20 грудня 2018 року 16 620,00 грн, витрати за послуги перекладу з німецької мови на українську при підготовці позовної заяви на суму 355,00 грн.
Також позивач зазначав, що йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що зусилля, скеровані на відновлення своїх порушених прав, позначились на його нервовому здоров`ї, спричинили суттєві турботи і витрати, а також порушили звичайний ритм життя. Вважав, що відповідач - Львівська митниця ДФС - нанесла позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 50 000,00 грн.
На підставі зазначеного позивач просив стягнути за рахунок державного бюджету (державні органи - Львівська митниця ДФС, Державна казначейська служба України) на свою користь майнову шкоду в сумі 672 549,00 грн та 50 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4  відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 завдано Львівською митницею ДФС майнову шкоду на суму 672 549,00 грн. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями завдавача шкоди.
Окрім цього, суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що у постанові Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року у справі № 461/7109/17 судом не визнано протиправних дій Львівської митниці ДФС, а саме протиправних дій щодо складення протоколу про порушення митних правил та/або дій, пов`язаних із винесенням постанови митниці про накладення адміністративного стягнення. Ні протиправності дій, ні вини відповідача Львівської митниці ДФС, як обов`язкових елементів для можливості відшкодування шкоди цим судовим рішенням не встановлено. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що останнім правильно враховано, що долучені позивачем до позову докази не містять інформацію щодо предмета доказування, не підтверджують заподіяння йому відповідачем майнової шкоди у зв`язку із вчиненням протиправних дій Львівською митницею ДФС.
Дії (бездіяльність) Львівської митниці ДФС, внаслідок яких (якої) завдано шкоди,                  є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.
Зі змісту постанови Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року не вбачається, що дії Львівської митниці ДФС щодо складання відносно ОСОБА_4 постанови про порушення митних правил, передбачених частиною третьою статті  481 МК України, та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 17 000,00 гривень визнано судом неправомірними. ОСОБА_6 не надав ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів відповідно до приписів статей 77-81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) на підтвердження того, що відповідачами заподіяно моральну шкоду та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її заподіянні, тобто факт порушення прав позивача діями відповідача.
Відповідно суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив і у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що:
- суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що долучені позивачем до його позовної заяви додатки не містять інформацію щодо предмета доказування та не підтверджують заподіяння йому майнової шкоди у зв`язку зі вчиненням протиправних дій Львівською митницею ДФС, оскільки до позовної заяви ОСОБА_4 додано письмові докази того факту, що позивач поніс фінансові витрати, але суд не надав їм належної правової оцінки як допустимих та належних доказів;
- суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач у результаті незаконних дій Львівської митниці ДФС зазнав фізичних, душевних, психічних страждань, що відносяться до характеру немайнових витрат (зокрема, будучи впевненим у своїй невинуватості при перетині кордону він піддався цькуванню працівників митниці, які погрожували йому арештом, затриманням). Грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн встановлене з урахуванням всіх обставин справи та вимог закону, з дотриманням засад розумності та справедливості, і є співмірним розміру заподіяної моральної шкоди у зв`язку із незаконними діями відповідача Львівської митниці ДФС;
- при прийнятті оскаржуваної постанови судовою колегією Львівського апеляційного суду не дотримано вимог законодавства щодо законності та обґрунтованості судового рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, складено висновки, які не відповідають обставинам справи.
 
У грудні 2019 року від Львівської митниці ДФС на поштову адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на її безпідставність, співвідповідач просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення, які є законними та обґрунтованими, - без змін.
 
На дату розгляду справи Верховним Судом інші відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 не надходили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою, витребувано матеріали справи № 461/85/19 із Галицького районного суду м. Львова та надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У грудні 2019 року матеріали справи № 461/85/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року справупризначено до судового розгляду.

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 , поданої у листопаді 2019 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року             № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно з частиноюдругої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, виходячи за межі доводів касаційної скарги, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 серпня 2017 року о 16 год. 30 хв.           в зону митного контролю поста «Краковець» Львівської митниці ДФС, у напрямку з Республіки Польща до України в`їхав автомобіль марки «Мерседес-Бенц», модель «Спринтер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням громадянина Німеччини ОСОБА_7 , у якому у якості пасажира перебував громадянин Німеччини ОСОБА_8 . Під час митного контролю вказаного транспортного засобу та внесення даних про нього та осіб, які в ньому переміщувались, в АСМО «Інспектор-2006», та ЄАІС ДМС України виявилось, що громадянин Німеччини ОСОБА_6  20 червня 2015 року об                   11 год. 12 хв., користуючись правами нерезидента та обравши смугу «зелений коридор», ввіз на територію України через митний пост «Краковець» Львівської митниці ДФС в митному режимі «тимчасове ввезення до одного року» автомобіль марки «Mitsubishi», модель «Pagero», реєстраційний номер НОМЕР_2 VIN НОМЕР_3 (країна реєстрації Німеччина).
 
Згідно з даними програмно-інформаційного комплексу «Інспектор-2006» та єдиної автоматизованої інформаційної системи (САІС) транспортний засіб «Mitsubishi», модель «Pagero», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з митної території України, станом на 17 серпня 2017 року, громадянином Німеччини ОСОБА_3 вивозився, та у інший митний режим згідно із законодавством України не поміщений.
 
По даному факту невивезення транспортного засобу «Mitsubishi», модель «Pagero», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з митної території України станом на 17 серпня              2017 року громадянином Німеччини ОСОБА_2 Львівською митницею ДФС складено протокол про порушення митних правил та винесено постанову від 25 вересня                2017 року № 4175/20900/17, якою позивача притягнуто до відповідальності за порушення митних правил за частиною третьою статті 481 МК України, накладено стягнення у розмірі 17 000,00 грн.
 
Постановою Галицького районного суду міста Львова від 10 листопада 2017 року                 у справі № 461/7109/17 задоволено адміністративний позов ОСОБА_9 . Скасовано постанову Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил                            від 25 вересня 2017 року № 4175/20900/17 про накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн. Постанова набрала законної сили 20 листопада 2017 року.

 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Щодо відшкодування майнової шкоди
Як свідчать матеріали справи № 461/85/19, яка переглядається, предметом позову у ній є вимога ОСОБА_4 про стягнення з Львівської митниці ДФС, Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України майнової шкоди в сумі 672 549,00 грн та 50 000,00 грн моральної шкоди, завданих в результаті незаконних, на думку позивача, дій та рішень держави Україна в особі працівників Львівської митниці ДФС, на підставі, зокрема, статей 19, 56 Конституції України, статей 22, 23, 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Сума завданої майнової шкоди, про яку зазначає позивач, складається із витрат ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (який погодився на прохання позивача допомогти йому та представляти його інтереси в Україні) на закордонні відрядження, витрат на пальне, перебування в дорозі та в Україні, на проживання, переклад документів тощо, пов`язаних із судовою справою № 461/7109/17 та процесом захисту інтересів позивача у ній щодо оскарження постанови Львівської митниці ДФС від 25 вересня 2017 року № 4175/20900/17 про накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.
У зазначеній адміністративній справі № 461/7109/17 за позовом ОСОБА_4 до Львівської митниці ДФС про скасування постанови Галицьким районним судом м. Львова у тексті мотивувальної частини постанови від 10 листопада 2017 року зазначено, що: позивачем не було допущено адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 481 МК України, оскільки дані автоматизованих систем ДФС, на підставі яких складений протокол про порушення митних правил, а в подальшому і постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не відповідають дійсним обставинам справи; як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, оскаржувана постанова є необґрунтованою, складеною з процесуальними порушеннями, не повно досліджені обставини справи та не надано належної оцінки дійсним обставинам справи, що є порушенням статті 489 МК України; суд вважає, що висновок відповідача про те, що ОСОБА_6  порушив митні правила не ґрунтується на вимогах закону, а тому оскаржувану постанову слід скасувати.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статті 22 ЦК України, яку позивач, у тому числі, визначив підставою позову, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу, визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди,               є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено у статті 16 ЦК України.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим                є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).
Виходячи із змісту позовної заяви, позивач ототожнює розмір майнової шкоди із судовими витратами, зокрема його (його представника) витратами, пов`язаними із розглядом адміністративної справи № 461/7109/17.
Процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо.
Відповідно до статті 82 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -                 КАС України) (у редакції, чинній на дату прийняття постанови Галицьким районним судом м. Львова від 10 листопада 2017 року) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.
Згідно зі статтею 132 КАС України (у редакції, чинній на дату подання позову  ОСОБА_3 у цій справі) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).
Відповідно до статей 97, 98 КАС України (у редакції, чинній на дату прийняття постанови Галицьким районним судом м. Львова від 10 листопада 2017 року) суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані. Суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою. Особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі можуть оскаржити судове рішення щодо судових витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.
Під час прийняття постанови суд, у тому числі, вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому згідно з частиною першою статті 168 КАС України (у редакції, чинній на дату прийняття постанови Галицьким районним судом м. Львова від 10 листопада 2017 року) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо зокрема судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати, пов`язані із розглядом справи, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.
Витрати, понесені позивачем в адміністративній справі № 461/7109/17, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року                у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
Отже, суди попередніх інстанцій неправильно визначились із характером спірних правовідносин у цій частині та застосували норми матеріального права, що не повинні бути застосовані до них, не врахувавши суть спору та заявлених позивачем вимог, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень у відповідній частині щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди.
Щодо відшкодування моральної шкоди
Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня           2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах: стаття 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавача шкоди, ні протиправності дій, ні вини відповідача Львівської митниці ДФС як обов`язкових елементів для можливості відшкодування шкоди не встановлено.
Такі висновки судів не відповідають наведеним нормам, встановленим у справі обставинам та наявним у справі доказам.
Матеріали справи містять підтвердження, що постановою Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року у справі № 461/7109/17, яка набрала законної сили 20 листопада 2017 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_4 та скасовано постанову Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил від 25 вересня 2017 року № 4175/20900/17 про накладення на ОСОБА_4 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.
На думку Верховного Суду, скасування постанови Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил про накладення на ОСОБА_4  адміністративного стягнення у вигляді штрафу свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали складання відповідного протоколу.
Отже, судами попередніх інстанцій не враховано, що рішенням суду задоволено адміністративний позов ОСОБА_4  та скасовано постанову Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн, а відшкодування здійснюється незалежно від вини, тобто неправильно не застосовано норми частини першої статті 1173 ЦК України (згідно з якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів) та статті 1174 ЦК України (відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи).
Оскільки судовим рішенням у справі № 461/7109/17, що набрало законної сили, встановлено, що протокол про порушення митних правил, а в подальшому і постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідають дійсним обставинам справи, матеріалами справи підтверджується, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, складеною з процесуальними порушеннями, не повно досліджені обставини справи та не надано належної оцінки дійсним обставинам справи, що є порушенням статті 489 МК України, то відповідно до статей 1073, 1074 ЦК України ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих рішенням посадових осіб Львівської митниці ДФС.
З огляду на зазначене оскаржувані рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не відповідають вимогам закону та також підлягають скасуванню.
У свою чергу, Верховний Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
При цьому Верховний Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Цивільний процесуальний закон вимагає, щоб рішення суду було законним і обґрунтованим, але зазначеним вимогам оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають повною мірою.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди, виходили з їх недоведеності, оскільки надані позивачем докази не містять інформацію щодо предмета доказування, не підтверджують заподіяння йому відповідачем майнової шкоди у зв`язку із вчиненням протиправних дій Львівською митницею ДФС, водночас судами не враховано, що законодавством не передбачено можливості стягнення витрат, понесених в адміністративній справі, у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення цих витрат і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Окрім цього, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, неправильно виходили з необхідності наявності вини відповідача Львівської митниці ДФС та доведення наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавача шкоди.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, помилки, допущені судом першої інстанції, не виправив та погодився з усіма висновками суду, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. Водночас суди попередніх інстанцій прийняли рішення щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди з підстав, які не відповідають вимогам закону, та прийняли неправильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, відповідно, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, але судами допущено неправильне застосування норм матеріального права, то вони підлягають скасуванню із постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права у відповідній частині, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення                   є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Розподіл судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
 
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини шоста-сьома статті 141 ЦПК України).
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки позов задоволено лише частково та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», то підстав для нового розподілу судових витрат у суду касаційної інстанції немає. Судові витрати слід віднести за рахунок держави.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної фіскальної служби у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.
 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко