Справа № 761/21831/13-ц                                                                                                                      Головуючий в суді І інстанції Савицький О.А. 
Провадження № 22ц-824/6118/2020                                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2020 року                                                                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Сушко Л.П.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гоменюк Олена Миколаївна, Орган опіки і піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання заповіту недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2013 року ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , який посвідчений 17 червня 2011 року приватним нотаріусом КМНО Гоменюк О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2048.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті її рідного брата ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, а саме 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , при цьому інша частина квартири належить племінниці померлого   ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про прав власності за заповітом № 1-180 від 18.03.2003 року. У свою чергу, ОСОБА_3 , як єдина спадкоємиця за законом ОСОБА_4 після його смерті звернулась до Третьої державної нотаріальної контори м. Києва із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, проте від нотаріуса дізналась, що 17 червня 2011 року її брат склав заповіт на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , яка не є його родичкою. 
Вважає оскаржуваний заповіт недійсним, оскільки за життя ОСОБА_4 зловживав алкогольними напоями, через що неодноразово перебував на лікуванні, крім того він перебував на обліку у лікаря-нарколога, а тому, на її думку, не міг розуміти значення своїх дій під час складання заповіту, а також посилаючись на те, що у заповідача ОСОБА_4 в момент вчинення правочину не було вільного волевиявлення та він не міг розуміти значення своїх дій під час складання заповіту, просила визнати заповіт недійсним на підставі ст.ст. 225, 1257 ЦК України.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує на те, що місцевим судом не було враховано висновки повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до яких ОСОБА_4 на час складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, при цьому суд належним чином не обґрунтував підстави для відхилення цих висновків судової експертизи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що померлий ОСОБА_4 на час складення оскаржуваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а і з висновків проведених судових експертиз також неможливо достовірно і категорично встановити цих обставин, через що підстави для задоволення позову відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , якому за життя належала Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а інша частина належала його матері ОСОБА_5 .
ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_6 , яка в свою чергу є матір`ю позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 04 вересня 1970 року серя НОМЕР_1 .
Зі змісту заповіту від 17 червня 2011 року, складеного та посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гоменюк О.М., який зареєстровано в реєстрі за № 2048, вбачається, що ОСОБА_4 заповів усе його майно ОСОБА_2 (т.1, а.с.6).
Відповідно до висновку експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи Головного управління охорони здоров`я та медичного забезпечення Київської міської державної адміністрації за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи від 10 квітня 2014 року, ОСОБА_4 в період складання заповіту страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності у психопатичної особистості, однак за своїм психічним станом, на час складання заповіту усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т.1, а.с.79-81).
У подальшому, за клопотанням позивачки, судом було призначено ще і повторну посмертну судово-психіатричну експертизу (т.1, а.с.137-138).
З висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології від 23 квітня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 під час складання заповіту 17 червня 2011 року страждав на психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності у психопатичної особистості та за своїм психічним станом під час складання заповіту він не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і в момент укладення заповіту 17 червня 2011 року він не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1., а.с.149-161).
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка як на підставу для визнання заповіту недійсним посилається на те, що під час посвідчення вказаного заповіту воля ОСОБА_4 не була вільною, більше того, він не усвідомлював значення своїх дій, оскільки своє доросле життя зловживав алкогольними напоями та перебував на обліку у лікаря - нарколога.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Згідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно змісту ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевим судом було достатньо повно з`ясовано усі обставини справи та перевірено їх доказами і погоджується з висновком суду про те, що матеріали справи не містять належних, достатніх і достовірних доказів того, що померлий ОСОБА_4 на час складення оскаржуваного заповіту був абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, при цьому проведені у справі дві судові експертизи не дали таких категоричних  висновків, а тому ці висновки як окремо так і в сукупності з іншими доказами не підтверджують доводи та вимоги позивачки, через що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Доводи апелянта про те, що судом не було враховано усіх доказів у сукупності, які, на її думку, підтверджують абсолютну неспроможність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій на час складення заповіту, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються  матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд - 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
 
Головуючий:                               Судді: