Номер провадження: 22-ц/813/8461/20 
Номер справи місцевого суду: 521/10745/18
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого:  Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Дрішлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 

при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» про визнання договору страхування дійсним та стягнення страхової суми, -

В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (далі – ПАТ «АСК «ІНГО Україна»), в якому просив визнати договір страхування дійсним та стягнути на його користь страхову виплату.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
27 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подав до суду клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі, оплату за проведення експертизи просив покласти на відповідача. 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від  27 травня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, призначено автотоварознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Оплату за проведення експертизи покладено на сторін у справі.
Відповідач ПАТ «АСК «ІНГО Україна» оскаржив ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 29019 року в частині покладення судових витрат пов`язаних з проведенням експертизи на сторони.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «АСК «ІНГО Україна» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року закрито у зв`язку з тим, що відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України ухвала суду в частині покладання витрат на проведення експертизи окремо від рішення суду апеляційному оскарженню не підлягає. 
25 лютого 2020 року ПАТ «АСК «Інго Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу передати до апеляційного суду на новий розгляд, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема застосування статті 353 ЦПК України.
Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №521/10745/18 касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» задоволено, ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року скасовано, справу № 521/10745/18 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що «при закритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не врахував, що оскаржена ухвала суду першої інстанції стосується визначення розміру судових витрат і може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Тому висновок апеляційного суду, що про те, що ухвала суду в частині покладання витрат на проведення експертизи окремо від рішення суду апеляційному оскарженню не підлягає, є помилковим».
В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «АСК «ІНГО Україна» просить ухвалу суду першої інстанції про призначення судової автотоварознавчої експертизи в частині покладення витрат на сторони скасувати, прийняти в цій частині нову ухвалу про покладення витрат за проведення експертизи на позивача, в іншій частині ухвалу просив залишити без змін.
Розгляд справи призначено на 04 листопада 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Також слід зазначити, що згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін у справі не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Від адвоката Сокалюка В.П., що діє в інтересах позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. 
На час розгляду справи заяв про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 16 листопада 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційні скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «АСК «ІНГО Україна» задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У частині 1 статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подав до суду клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі, оплату за проведення експертизи просив покласти на відповідача.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від  27 травня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, призначено автотоварознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Оплату за проведення експертизи покладено на сторін у справі.
Посилання відповідача ПАТ «АСК «ІНГО Україна» в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції в частині покладання витрат за проведення експертизи на сторін у справі є незаконною та необґрунтованою, не приймаються до уваги за таких підстав.
  У пункті 45 постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив судам, що «вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що відповідно до статті 15 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України відшкодовуються в порядку, передбаченому законодавством. 
 При цьому витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (стаття 86 ЦПК). Тому в ухвалі про призначення експертизи суд вправі зобов`язати відповідну сторону перерахувати, у тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи експертній установі (судовому експерту, який не є працівником державної спеціалізованої установи) (стаття 7 Закону України «Про судову експертизу»). У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи (частина друга статті 86 ЦПК) і настають наслідки, передбачені частиною першою статті 146 ЦПК. 
Законом не заборонено оплатити витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, іншою стороною у справі. 
Після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК. При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» встановлено граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз. 
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У частині 4 статті 139 ЦПК України визначено, що суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом  за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та відноситься до учасників бойових дій (т. 1, а.с. 12, 13). 
Отже, призначаючи експертизу, у даному випадку суд першої інстанції вправі був покласти обов`язок по сплаті витрат на проведення експертизи на сторони у справі.
Крім того, на час повторного розгляду апеляційної скарги відповідача ПАТ «АСК «ІНГО Україна» судова автотехнічна експертиза по дослідженню автомобіля проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз (т.2, а.с. 19-64) й позивач ОСОБА_1 оплатив витрати по проведення вказаної експертизи.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  наявні у справі докази та правильно вирішив вказане процесуальне питання. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.
Отже, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про покладення витрат за проведення експертизи на позивача немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» залишити  без задоволення, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено: 16 листопада 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік