Номер провадження: 22-ц/813/4099/20 
Номер справи місцевого суду: 522/1693/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми авансу

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якій просив суд стягнути з відповідачів грошові кошти, передані ним в якості авансу, у розмірі 5500,00 доларів США, що еквівалентно 144 576, 95 гривень та суму сплаченого судового збору у розмірі 1445,77 грн. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення суми авансу – відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2017 року повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути судові витрати по справі. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.02.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22.12.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми авансу, а ухвалою цього ж суду від 23.02.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області. 
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеда С.М.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми авансу, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 грудня 2017 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2017 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення. 
Крім того, до апеляційного суду також надійшли заперечення ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у яких посилаючись на необґрунтованість скарги позивача, також просить суд залишити її без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2017 року - без змін. 
В судове засідання, призначене на 10.12.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці суду повідомлення про їх виклик у судове засідання. 
Крім того, у своїй заяві ОСОБА_3 від 27.03.2018 року просив суд розглядати дану справу у його відсутність. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи неодноразове відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на те, що суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, однак шляхом помилкового обгрунтування відмови.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , домовилися про купівлю квартири АДРЕСА_1 за 60 000 доларів США.
При цьому підписали договір про завдаток (між фізичними особами) від 03.10.2016 року, згідно з яким ОСОБА_1 , передав відповідачам, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суму грошей в розмірі 5 000 (п`яти тисяч) доларів США, у рахунок оплати за договором купівлі - продажу жилого приміщення - квартири, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , площею 30,3 кв. м. та відповідачі зобов`язалися підготувати усі необхідні документи для здійснення купівлі-продажу даної квартири до 31.12.2016 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що між сторонами укладено договір про завдаток (між фізичними особами) від 03.10.2016 року, відповідно до умов якого, у разі невиконання зобов`язання або неналежного його виконання з боку продавців, вони повертають кошти завдатку покупцеві в розмірі 5 000,00 доларів США, а також 500 доларів США у вигляді компенсації на протязі 3-х днів, але не пізніше 7 січня 2017 року. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань, позивач має право на відшкодування коштів завдатку, а також компенсацію, проте позивач просив суд стягнути грошові кошти, передані в якості авансу, що не відповідає Умовам укладеного договору.
Апеляційний суд не може погодися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до ч.1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. 
Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, застосовується тоді, коли між сторонами укладений договір, проте, він не виконується з вини когось зі сторін договору.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 2 Договору про завдаток (між фізичними особами) від 03.10.2016 року, кошти передані в сумі 5 000,00 доларів США, використовуються як завдаток, внесений з метою забезпечення виконання покупцем зобов`язань по оплаті договору купівлі-продажу квартири, що належить на праві власності продавцеві та забезпечення умов про своєчасну підготовку документів для договору купівлі-продажу продавцем.
Згідно із п. 9 вищевказаного Договору передбачено, що в разі невиконання зобов`язання або неналежного його виконання з боку продавців, вони повертають кошти завдатку покупцеві в розмірі 5,000,00 доларів США, а також 500 доларів США у вигляді компенсації на протязі 3-х днів, але не пізніше 7 січня 2017 року.
Отже, внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.
Оскільки, договір купівлі-продажу між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутьому , грошова сума, яку просить стягнути позивач є авансом, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими.
Однак, при цьому,   у доводах апеляційної скарги, апелянт наголошує про те, що відповідачі при розгляді справи судом першої інстанції не заперечували той факт, що вони підписали договір про завдаток (між фізичними особами) від 03.10.2016 року та відповідно до нього отримали грошові кошти у повному обсязі. 
Разом з тим, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта необгрнутованими, з огляду на наступне. 
Так, як вбачається зі змісту укладеного між сторонами 03.10.2016 року Договору, а саме відповідно до п. 4 - при передачі завдатку продавці передають покупцеві письмову розписку про передачу завдатку в сумі 5 000,00 доларів США, а також копії паспортів та ідентифікаційний кодів продавців, копій правовстановлюючих документів на квартиру, технічного паспорту, а також довіреності на ім`я ОСОБА_3 .
При цьому, сторони не заперечували того, що склали та підписали 03.10.2016 року договір завдатку, однак, відповідачі категорично заперечують отримання   завдатку в сумі 5 000,00 доларів США.
Більш того, письмової розписки, відповідно до п.4 вищезазначеного договору про передачу завдатку в сумі 5 000,00 доларів США, як додаток до нього, в якості доказу - ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надано. 
Не надано таких доказів позивачем і до апеляційної скарги. 
За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Частинами 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої позовні вимоги, тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.
З урахуванням вищезазначеного, безпідставними є і твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що відповідачі володіють його грошовими коштами без достатніх правових підстав.Крім того, як вбачається з його позовної заяви, вимог по ст. 1212 ЦК ОСОБА_1 до відповідачів не заявлялось. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з недоведеністю.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 грудня 2017 року – скасувати.
Прийняти постанову.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми авансу – відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21.12.2020 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда