Постанова
Іменем України
 
19 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 177/1949/16-ц
провадження № 61-594св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,   
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  фермерське господарство «ТЕХАГРОМЕТ», Надеждівську сільську раду Криворізького району Дніпропетровської області,
треті особи: Управління Держгеокадастру у Криворізькому районі Дніпропетровської області, Відділ з питань реєстрації апарату Жовтоводської міської ради та виконавчого комітету Жовтоводської міської ради,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області в складі судді Коваль Н. В.                    від 20 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду в складі суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М., від 04 грудня 2018 року,   
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фермерського господарства «ТЕХАГРОМЕТ» (надалі - ФГ «ТЕХАГРОМЕТ») про розірвання договору оренди земельної ділянки. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 січня 2013 року між нею та ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» було укладено договір оренди земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності.
 
Відповідно до п. 1 договору оренди земельної ділянки ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» прийняло в строкове платне володіння та користування дану земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
Відповідно до Акта прийому-передачі об`єкту оренди від 10 січня 2013 року, позивач передала ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» земельну ділянку у володіння та користування у стані, що відповідає умовам договору оренди.
 
Згідно п. 9-11 договору оренди земельної ділянки, ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» взяло на себе зобов`язання сплачувати позивачу щороку орендну плату за користування земельною ділянкою у розмірі 3 % від грошової оцінки земельної ділянки, що в сумі становить 3296,17 грн в грошовій або натуральній формі за ринковими цінами. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації. Орендна плата сплачується по договору не пізніше, як у термін від 15 серпня по 01 листопада кожного року. 
 
Згідно п. 17 договору оренди земельної ділянки у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором сплачується пеня, у розмірі 120 % річної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від несплаченої суми за кожен день прострочки. 
 
Згідно п. 29 договору оренди земельної ділянки обов`язком орендаря є використання земельної ділянки за цільовим призначенням, а також забезпечення екологічної безпеки при користуванні земельною ділянкою шляхом додержання вимог земельного та природоохоронного законодавства. 
 
ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» порушує умови договору оренди земельної ділянки, а саме: своєчасно не сплачує позивачу орендну плату за користування земельною ділянкою в повному обсязі, систематично не враховує при визначені розміру орендної плати за користування земельною ділянкою коефіцієнти індексації, пропонує позивачу отримувати орендну плату за користування земельною ділянкою в натуральній формі товарами, які не пройшли державний контроль якості продуктів, екологічну експертизу та перевірку на відповідність державним стандартам, веде сільськогосподарське виробництво на належній позивачу земельній ділянці без проведення сівозміни, систематичного внесення добрив, постійно вирощуючи соняшник, який виснажує земельну ділянку. Відповідач також порушив екологічний стан земельної ділянки, знищивши захисну лісосмугу обабіч земельної ділянки, перешкоджає внесенню в строки, встановлені чинним законодавством, плати земельного податку.
 
У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та, зазначивши відповідачами ФГ «ТЕХАГРОМЕТ», Надеждівську сільську раду Криворізького району Дніпропетровської області, а третіми особами: Управління Держгеокадастру у Криворізькому районі Дніпропетровської області, Відділ з питань реєстрації апарату міської ради та виконкому в особі виконкому Жовтоводської міської ради, просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки.
 
Уточнена позовна заява додатково мотивована тим, що пунктом 38 Договору оренди земельної ділянки визначено, що Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації Надеждівською сільською радою.
 
З 01 січня 2013 року набрали чинність ЗУ «Про Державний земельний кадастр», постанова Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року              № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», зміни до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з прийняттям яких повноваження, щодо державної реєстрації прав на земельні ділянки та скасування державної реєстрації цих прав, не розповсюджуються на компетенцію Надеждівської сільської ради.
 
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державна реєстрація даного договору оренди земельної ділянки відбулась   17 лютого 2016 року (через три роки після його підписання) державним реєстратором Жовтоводського міського управління юстиції Ліб Наталею Сергіївною.
 
Пунктом 29 Договору оренди земельної ділянки визначено обов`язок ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» приступати до використання земельної ділянки після набуття чинності цього Договору.
 
Натомість, позивачка, як орендодавець, жодного оригіналу договору оренди земельної ділянки з ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» в 2016 році для подання на державну реєстрацію до Жовтоводського міського управління юстиції не підписувала.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області                     від 20 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано належні та допустимі докази того, що вона не підписувала оспорений договір оренди. Відповідно до висновку експерта № 3013-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи - два підписи від імені ОСОБА_1 в договорі оренди земельної ділянки від 10 січня          2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «ТЕХАГРОМЕТ», який міститься в реєстраційній справі Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, виконано самою ОСОБА_1 . Позивачка зазначала, що, відповідач порушує умови договору оренди земельної ділянки, що виражається в несвоєчасній сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою в повному обсязі, систематично не враховує при визначені розміру орендної плати за користування земельною ділянкою коефіцієнти індексації, але не підтвердила такі доводи жодним чином. Крім того, позивачкою не доведено, що відповідач пропонує отримувати орендну плату в натуральній формі товарами, які не пройшли державний контроль якості продуктів, екологічну експертизу та перевірку на відповідність державним стандартам, веде сільськогосподарське виробництво без проведення сівозміни, систематичного внесення добрив, порушує екологічний стан земельної ділянки, знищивши захисну лісосмугу земельної ділянки.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2018 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Договір оренди земельної ділянки від 10 січня 2013 року є таким, що відповідає волевиявленню ОСОБА_1 та вимогам закону. Колегією суддів взято до уваги те, що позивачка, посилаючись на те, що цей договір нею не підписувався, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не надала суду жодних доказів на спростування висновку експерта та не ставила перед судом питання про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи. Апеляційний суд вважав неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що судом не було надано оцінки діям ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» щодо неналежного використання та збереження об`єкта оренди, що призвело до порушення режиму використання землі, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих доводів. Колегія суддів не погодилась також із доводами апеляційної скарги про те, що відповідач порушує умови договору оренди земельної ділянки та вважала їх такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи і зводяться до довільного тлумачення правових норм на власну користь. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у січня 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.   
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову в позові. Відповідач систематично порушує умови договору оренди. Спірний договір оренди пройшов державну реєстрацію із порушенням вимог закону. Відповідач не бажає припиняти дію договору оренди в добровільному порядку. Відповідач сплачував орендну плану не в повному розмірі, у зв`язку із чим існують підстави для розірвання спірного договору оренди. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції.
 
У серпні 2019 року справу передано судді-доповідачу. 
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої на території Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП 113815.
 
10 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ФГ «ТЕХАГРОМЕТ», в особі голови Окунєвої І. О. , укладено договір оренди земельної ділянки, площею 6,3423 га, у тому числі рілля 6,3423 га, кадастровий номер 12:218:843:00:01:021:0002, який зареєстрований Надеждівською сільською радою Криворізького району 10 квітня 2013 року, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис № 117.
 
Відповідно до акта прийому-передачі об`єкта оренди від 10 січня 2013 року позивач передала зазначену земельну ділянку в користування ФГ «ТЕХАГРОМЕТ». 
 
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Договір оренди земельної ділянки                    10 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «ТЕХАГРОМЕТ», зареєстровано у Жовтоводському міському управлінні юстиції 17 лютого  2016 року.
 
Посилаючись в уточненнях позову на те, що договір оренди земельної ділянки від 10 січня 2013 року позивач не підписувала, та відповідачем ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» порушуються умови цього договору щодо належної виплати орендної плати та використання земельної ділянки відповідно до вимог земельного законодавства, ОСОБА_1 просила суд визнати цей договір недійним.
 
Відповідно до висновку експерта № 3013-17 від 10 серпня 2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи - два підписи від імені ОСОБА_1 в договорі оренди земельної ділянки від 10 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «ТЕХАГРОМЕТ», який є в реєстраційній справі Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, виконано самою ОСОБА_1 . 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Згідно частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та інших видів діяльності.
 
Відповідно до статей 13, 14, 19 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це письмова угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої передбачається умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання в обумовлений договором строк.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).  
 
Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. 
 
Судами установлено, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФГ «ТЕХАГРОМЕТ» про розірвання договору оренди земельної ділянки.
 
Згодом, у грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та, зазначивши відповідачами ФГ «ТЕХАГРОМЕТ», Надеждівську сільську раду Криворізького району Дніпропетровської області, а третіми особами: Управління Держгеокадастру у Криворізькому районі Дніпропетровської області, Відділ з питань реєстрації апарату міської ради та виконкому в особі виконкому Жовтоводської міської ради, просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки.
 
Відповідно до частин першої - п`ятої  статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
 
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
 
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
 
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
 
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
 
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
 
 За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
 
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);  строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права  оренди  земельної ділянки. 
 
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
 
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
 
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі     № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) висловила позицію про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
 
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
 
Верховний Суд виходить з того, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.
 
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 177/1944/16-ц (провадження 61-49094св18).
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Разом з тим, у даній справі, обґрунтовуючи підстави для визнання недійсним спірного договору оренди недійсним, позивачка указувала на те, що спірний договір не підписувала.
 
Однак, судами установлено, що відповідно до висновку експерта № 3013-17 від 10 серпня 2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи - два підписи від імені ОСОБА_1 в договорі оренди земельної ділянки від 10 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «ТЕХАГРОМЕТ», який є в реєстраційній справі Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, виконано самою ОСОБА_1 .
 
Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Позивачка особисто не надала судам належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалась під час звернення до суду із даним позовом. 
 
Питання щодо необхідності проведення у даній справі повторної експертизи на спростування установлених за наслідком розгляду справи обставин підписання позивачкою оспореного договору останньою не порушувалось. 
 
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. 
 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
 
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалась під час звернення до суду із даним позовом - непідписання нею оспореного договору, та врахувавши висновки експерта № 3013-17 від 10 серпня            2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи спірного договору, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю. 
 
Висновки судів в даній справі узгоджуються із висновками, викладені в постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) та інших постановах за однакових фактичних обставин.  
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскарженого рішення  спростовуються змістом спірного договору, висновками експерта № 3013-17 від 10 серпня 2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи спірного договору, іншими матеріалами справи в ії сукупності та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що спірний договір оренди пройшов державну реєстрацію із порушенням вимог закону не мають правового значення в даній справі, оскільки в даному позові позивачка не оскаржувала указану процедуру реєстрації, а її уточнені вимоги стосувалися факту підписання оспореного договору, що належним чином перевірено судами. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач систематично порушував умови договору оренди та сплачував орендну плану не в повному розмірі, у зв`язку із чим існують підстави для розірвання спірного договору оренди, у даній справі не містять підстав для скасування оскаржених рішень, оскільки позивачка добровільно скористалася своїм правом на уточнення позовних вимог і просила суди визнати недійсним спірний договір, а не розірвати його.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не бажає припиняти дію договору оренди в добровільному порядку також не містять підстав для скасування оскаржених рішень, оскільки припинення договору за угодою сторін може мати місце за взаємної домовленості останніх, чого в даній справі не встановлено. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги не узгоджуються із дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували б обставини, якими обґрунтовано вимоги позивачки. 
 
Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.   
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
 
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області                        від 20 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду               від 04 грудня 2018 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                 С. П. Штелик 
 
                                                                                         А. А. Калараш     
 
                                                                                         Є. В. Петров