ПОСТАНОВА
Іменем України

10 листопада 2020 року   
Київ
справа №280/1853/19
адміністративне провадження №К/9901/33362/19
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Гусака М.Б.,  Усенко Є.А., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу №280/1853/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Спецзапчасть» до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товару та картки відмови, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Запорізької митниці ДФС на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року (суддя Семененко М.О.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року (головуючий суддя - Мельник В.В., судді: Сафронова С.В., Чепурнов Д.В.),
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Спецзапчасть» (далі за текстом - позивач, ТОВ «ТК «Спецзапчасть») звернулося до суду з позовом до Запорізької митниці ДФС (далі по тексту - відповідач, Митниця), в якому просило визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA112000/2019/000019/2 від 4 квітня 2019 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA112080/2019/00335 від 4 квітня 2019 року.
Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що при митному оформленні товарів позивач в повному обсязі надав документи, що підтверджують митну вартість товару, а під час проведення консультацій - додаткові документи, які усунули встановлену митним органом розбіжність. Будь-які обмеження, передбачені частинами першою та другою статті 58 МК України, щодо застосування основного методу визначення митної вартості імпортованих товарів за ціною договору (контракту) були відсутні. Водночас, відповідач відкоригував заявлену позивачем митну вартість та безпідставно застосував при цьому резервний метод визначення митної вартості.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року, адміністративний позов задоволено.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 10 грудня 2018 року між позивачем та HEBEI SAYOUZI MACHINERY CO., LTD, Китай укладено контракт №18SM121001 (далі - Контракт), предметом якого є придбання товару - запасних частин до інженерних машин згідно з специфікаціями, які є невід`ємними частинами Контракту.
Відповідно до специфікації №1 від 10 грудня 2018 року до Контракту продавець зобов`язався передати, а покупець прийняти партію товару загальною вартістю 63426,65 дол. США.
Для митного оформлення товарів за даним Контрактом 2 квітня 2019 року позивач сформував та направив засобами електронного зв`язку до Митниці митну декларацію №UA112080/2019/010733, у якій визначив митну вартість імпортованих товарів на рівні 63426,65 дол. США, та витрати на транспортування на рівні 39933,00 грн.
Разом з митною декларацією позивач до митного оформлення подав такі документи: Контракт та додаток до нього; специфікацію № 1 від 10 грудня 2018 року; проформу-інвойс № 18SM121001 від 10 грудня 2018 року; комерційний інвойс № 18SM121001 від 10 грудня 2018 року; коносамент № TXG52711 від 4 лютого 2019 року; пакувальний лист № 18SM121001 від 10 січня 2019 року; міжнародну автомобільну накладну (CMR) № 462458 від 1 квітня 2019 року; витяги-повідомлення SWIFT №325456050 від 14 грудня 2018 року на суму 12685,33 дол. США, №326677657 від 8 січня 2019 року на суму 19028,00 дол. США, №329053957 від 19 лютого 2019 року на суму 31713,32 дол. США; договір транспортно-експедиторського обслуговування № 8611 від 29 серпня 2016 року; рахунок-фактуру на оплату транспортно-експедиторських послуг № LS-4189078 від 28 березня 2019 року; довідку про транспортні витрати № 301274 від 28 березня 2019 року; лист ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» № 21-09/217 від 11 березня 2019 року; лист № 03.0403-19 від 4 березня 2019 року із зазначенням технічних відомостей про товари.
Під час проведення контролю та перевірки правильності визначення декларантом митної вартості імпортованого товару митний орган дійшов висновку, що надані до митного оформлення документи містять розбіжності, а саме:
- в порушення пунктів 2, 3 постанови Правління Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216 «Про затвердження Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України» (далі - Положення №216) до митного оформлення надано лише копії витягів-повідомлень SWIFT щодо операцій з переказу коштів;
- відповідно до пункту 4 договору перевезення від 29 серпня 2016 року № 8611 послуги по перевезенню вантажу морським транспортом (фрахт) та супутні витрати пов`язані с перевезенням, сплачуються впродовж 3 календарних днів від дати вивантаження вантажу з борту судна призначення. Водночас, декларантом не надані до митного оформлення платіжні документи щодо перевезення вантажу, які підтверджують складову митної вартості - транспортні витрати.
- у рахунку-фактурі на перевезення від 28 березня 2019 року № LS- 4189078 зазначені інші реквізити договору перевезення, а саме від 29 вересня 2016 року № А-0929-1, тоді як до митного оформлення подано договір перевезення від 29 серпня 2016 року №8611;
- наявні підстави вважати, що заявлена декларантом митна вартість не ґрунтується на "дійсній вартості" імпортованих товарів, враховуючи положення статті VII ГАТТ з огляду на наявність інформації щодо вищих рівнів митної вартості аналогічних товарів.
4 квітня 2019 року декларанту направлено електронне повідомлення, у якому вказано про вищезазначені розбіжності та сумніви митного органу, а також зобов`язано декларанта надати наступні додаткові документи: 1) виписку з бухгалтерської документації; 2) каталоги, прейскуранти (прас-листи) виробника товару; 3) копію митної декларації країни відправлення; 4) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. Інші документи - за бажанням.
Листом від 4 квітня 2019 року №0404/9 позивач подав до митного органу відповідні пояснення та додаткові документи, а саме: платіжні доручення в іноземній валюті від 12 грудня 2018 року №153, від 3 січня 2019 року №161, від 15 лютого 2019 року №177; виписку з бухгалтерської документації ТОВ «ТК «Спецзапчасть» від 2 квітня 2019 року №0204/8; виписку по рахунку № НОМЕР_1 у AT «ПроКредитБанк» за 14 грудня 2018 року, 3 січня 2019 року, 18 лютого 2019 року; заяви про купівлю іноземної валюти від 12 грудня 2018 року № 153, від 3 січня 2019 року № 161; оборотно-сальдові відомості по рахунку 3712 за 14 грудня 2018 року, 8 січня 2019 року, 18 лютого 2019 року; прайс-лист Hebei Sayouzi Machinery Co., Ltd. від 1 грудня 2018 року; висновок Запорізької ТПП від 1 квітня 2019 року № ОИ-4693; листи Hebei Sayouzi Machinery Co., Ltd. від 2 січня 2019 року, від 22 січня 2019 року та від 14 лютого 2019 року; декларацію країни відправлення від 31 січня 2019 року № 021720190000052503; лист ТОВ «Ламан Шиппинг» від 4 квітня 2019 року № 301274 про допущену помилку в рахунку-фактурі щодо номеру та дати договору; рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг від 28 березня 2019 року № LS-4189078.
За результатами дослідження додатково поданих документів відповідач виявив наступне:
1) висновок Запорізької торгово-промислової палати (далі - Запорізька ТПП) від 1 квітня 2019 року № ОИ-4693 не дає можливості упевнитись у «дійсній вартості» задекларованого товару, тому як у даному висновку при здійсненні цінової експертизи товару не наведено аналіз цінової політики інших виробників продукції, що не дає можливості співставити вартість зазначеного товару з вартістю ідентичних/подібних (аналогічних) товарів інших виробників;
2) надана додатково копія митної декларації країни відправлення не відповідає вимогам статті 254 МК України. 
Враховуючи викладене, митний орган дійшов висновку, що декларантом заявлено неповні відомості про митну вартість товарів та виніс рішення про коригування митної вартості товару від 4 квітня 2019 року № UA112000/2019/000019/2 із застосуванням другорядного (резервного) методу на підставі наявної інформації щодо раніше визнаних митних вартостей аналогічних товарів. 
У митному оформленні митної декларації № UA112080/2019/010733 від 2 квітня 2019 року було відмовлено, складено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від № UA112080/2019/00335 від 4 квітня 2019 року. Товари випущено у вільний обіг за митною декларацією від 5 квітня 2019 року №UA112080/2019/011020 зі сплатою митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та наданням гарантій відповідно до розділу X Митного кодексу України. 
Задовольняючи вимоги адміністративного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що виявлена митним органом розбіжність в частині посилань у рахунку-фактурі на реквізити договору транспортно-експедиторського обслуговування була усунута шляхом надання додаткових документів, проте, рішення про коригування митної вартості не містить будь-якої оцінки такого усунення. Натомість, в оскарженому рішенні Митниця зазначила про недоліки інших додатково поданих позивачем документів, хоча останні не зазначались при обґрунтуванні митними органом сумнівів щодо правильності митної вартості товару.
Окремо суди попередніх інстанцій звернули увагу на порушення Митницею норм права при здійсненні коригування заявленої митної вартості із застосуванням другорядних методів, що виявилось у використанні інформації про митну вартість товарів за митними деклараціями, у яких умови поставки товару суттєво відрізняються від передбачених Контрактом.
Не погодившись з судовими рішеннями, Запорізька митниця ДФС подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове про відмову в позові. 
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року (справа №21-52а12) та Верховного Суду від 30 січня 2018 року (справа №804/16980/14), відповідно до яких митний орган має право вимагати належні документи для перевірки та підтвердження правильності зазначеної декларантом митної вартості товару. Надання неналежних документів або часткове надання витребуваних документів не може вважатись виконанням вимог митниці.
Скаржник не погоджується із твердженням суду першої інстанції, що митний орган  має витребовувати лише ті документи, які можуть усунути обґрунтовані сумніви щодо достовірності заявленої митної вартості товару. За позицією відповідача, з приписів частин третьої та шостої статті 53 МК України слідує, що чинне законодавство встановлює перелік документів, які може витребувати митниця, а декларант повинен їх надати. Інші документи надаються на власний розсуд декларанта. Водночас, у цій справі позивач не в повному обсязі надав додаткові документи, а надані документи не підтверджували заявлену митну вартість.
Митниця також не згодна з висновками судів про прийнятність наданих позивачем документів - копій витягів-повідомлень SWIFT, в якості підтвердження оплати товару. За позицією скаржника, Положення №216 визначає банківським платіжним документом саме платіжне доручення. При цьому відповідні платіжні доручення були в наявності у позивача станом на час подання товару до митного оформлення, проте не були надані митному органу. Відтак, відповідач обґрунтовано вказав на наявність розбіжностей та витребував додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості. Зауважено, що як витяги-повідомлення SWIFT, так і додатково надані платіжні доручення не містили реквізитів електронного цифрового підпису всупереч вимог пункту 2.1 Положення №216 та пунктів 5, 15 Положення про застосування електронного цифрового підпису в банківській системі України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2017 року №78 (далі - Постанова №78), хоча позивач обслуговується в АТ «ПроКредит Банк» за допомогою системи електронного банкінгу.
Відповідач вважає хибними висновки судів попередніх інстанцій про необов`язковість надання платіжних документів на оплату транспортних витрат, враховуючи вимоги визначеної сторонами у Контракті умови поставки - FOB Xingang (Tianjin), Китай.
Відповідно до вимог пункту 2 (а) статті VІІ Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року митний орган при здійсненню контролю за правильністю визначення митної вартості товару повинен впевнитись, що заявлена декларантом митна вартість ґрунтується на «дійсній вартості». У постанові від 30 січня 2018 року (справа №804/16980/14) Верховний Суд вказав, що сумніви митниці щодо достовірності поданих декларантом документів можуть бути зумовлені, в тому числі і порівнянням рівня заявленої митної вартості з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено. Враховуючи наявну у відповідача інформацію щодо вищих рівнів митної вартості вже оформлених товарів, сумніви Митниці щодо «дійсної вартості» були обґрунтованими.
За позицією відповідача, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що у графі 33 оскарженого рішення про коригування митної вартості досить повно і обґрунтовано зазначено: чому заявлена декларантом  митна вартість не може бути визнана; використані джерела інформації; послідовність застосування методів визначення митної вартості.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення судів - без змін як законні та обґрунтовані. Наголошує, що митний орган може перевіряти правильність визначення саме числового значення складових митної вартості, достовірність та точність заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, та відсутність обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 5 червня 2018 року (справа №804/475/16). Проте, скаржник у касаційній скарзі не вказує, які саме документи не були надані декларантом та які числові значення заявленої митної вартості залишились непідтвердженими.
З приводу посилань скаржника на неправильне застосування судами Положення №216 позивач зазначає, що указаним нормативно-правовим актом врегульовано відносини суто між клієнтом та банком. Крім того, приписи останнього не поширюються на операції з використанням електронних платіжних засобів. При цьому з витягів-повідомлень SWIFT можливо ідентифікувати операцію за сторонами, підставою, датою, сумою тощо. 
Витрати на транспортування товару були включені позивачем до складу митної вартості, що відповідачем не заперечується. Ненадання документів про оплату таких витрат зумовлене відсутністю такої станом на час подання товару до митного оформлення, про що Митниця була проінформована. Розбіжність щодо реквізитів договору на транспортно-експедиторське обслуговування, вказаних у рахунку-фактурі від 28 березня 2019 року № LS- 4189078 була усунута декларантом шляхом подання додаткових документів. На думку позивача, сумніви Митниці щодо змісту висновку Запорізької ТПП від 1 квітня 2019 року № ОИ-4693 жодним чином не пов`язані з числовим визначенням заявленої ТОВ «ТК «Спецзапчасть» митної вартості. При цьому позивач заперечує щодо застосування Митницею резервного методу визначення митної вартості як в частині не застосування перед цим попередніх методів, так і в частині визначення за ним вартості без врахування вартості аналогічних товарів. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» ця касаційна скарга розглядається в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (до 8 лютого 2020 року).
Згідно з вимогами частини першої статті 341 КАС України (тут і далі - в редакції, чинній до 8 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 МК України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).
Відповідно до статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. 
Частина друга статті 53 МК України передбачає, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. 
При цьому частиною третьою статті 53 МК України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі.
Частиною 1 статті 54 МК України встановлено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні (частина друга статті 58 МК України).
З аналізу наведених норм права слідує, що обов`язок доведення митної вартості товару лежить на декларанті. При цьому, митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.
Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. При цьому, в розумінні наведених статей сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відтак, наведені приписи зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Разом з тим, витребувати митниця має ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. 
Аналогічний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2020 року (справа № 813/416/17), від 8 вересня 2020 року (справа № 817/1869/16), від 29 липня 2020 року (справа № 420/1709/19), від 28 липня 2020 року (справа № 815/500/15), від 27 березня 2020 року (справа №540/2605/18), від 6 травня 2020 року (справа №140/1713/19) тощо.
Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року (справа №21-52а12) та Верховного Суду від 30 січня 2018 року (справа №804/16980/14) та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, не суперечать наведеним вище. 
Слід зазначити, що у наведених справах судами касаційної інстанції сформульовано загальний підхід до застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, який має застосовуватись судами із врахуванням встановлених ними у кожній конкретній справі обставин щодо достатності/недостатності поданого до митного оформлення пакету документів на підтвердження митної вартості товарів.
Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє довід скаржника про наявність у нього права витребувати увесь перелік документів, визначений у статті 53 МК України, оскільки такому праву кореспондує обов`язок вказати конкретні документи, у яких є певні недоліки (містяться розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари), вказати документи, які можуть усунути відповідні розбіжності, та поряд з цим запропонувати подати декларанту додаткові документи за його бажанням.
Суди попередніх інстанцій встановили, що оплату за Контрактом здійснено із застосуванням засобів міжнародної електронної платіжної системи SWIFT, про що до митного оформлення надані копії повідомлень про переказ, які в повній мірі надають  можливість ідентифікувати операцію за сторонами (ТОВ «ТК «Спецзапчасть» та HEBEI SAYOUZI MACHINERY CO., LTD), підставою (PROF.INVOICE 18SM121001 від 10 грудня 2018 року), датою та сумою тощо, що митним органом не заперечувалось. При цьому суди встановили, що позивач обслуговується в АТ «Прокредит Банк» за допомогою сервісу електронного банку «Інтернет-банкінг», який дозволяє приймати на виконання електронні документи, передані клієнтом в електронному вигляді.
Відповідно до абзацу 5 пункту 1.2 Положення №216 у цьому Положенні термін «повідомлення» слід розуміти як повідомлення про переказ коштів в іноземній валюті або банківських металів, яке надсилається/приймається банкам-кореспондентам/від банків-кореспондентів або банкам/від банків, що беруть участь у переказі коштів в іноземній валюті або банківських металів. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що повідомлення, сформовані за результатами здійснення переказів в іноземній валюті, в тому числі за допомогою системи SWIFT, за умови наявності у них всіх реквізитів, що дозволяють ідентифікувати здійснення такої операції, можуть вважатись належним документом, що підтверджує факт оплати за товар.
Про належність та достатність повідомлень з системи SWIFT (Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunications), як доказів здійснення операції з переведення іноземної валюти зазначав Верховний Суд у постанові від 27 червня 2019 року (справа №826/9719/16).
Суди попередніх інстанцій також врахували, що під час процедури митних консультацій позивач надав митному органу платіжні доручення в іноземній валюті від 12 грудня 2018 року №153, від 3 січня 2019 року №161, від 15 лютого 2019 року №177, які за своїм змістом в повній мірі відповідають відомостям, що містились у повідомленнях SWIFT про переказ.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на недотримання позивачем вимог Постанови №78 в частині накладення електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП) на платіжні доручення, оскільки засади використання сервісу «Інтернет-банкінг» передбачають використання означеного сервісу із використанням ЕЦП, відтак, роздруківки платіжних доручень здійснені з означеного сервісу слід вважати такими, що здійснені з накладенням ЕЦП. 
Колегія суддів погоджується з наданою судами оцінкою доводам Митниці в частині  ненадання платіжних документів щодо понесених транспортних витрат. Суди попередніх інстанцій встановили, що витрати на транспортування були включені позивачем до складу митної вартості і на підтвердження таких сум ТОВ «ТК «Спецзапчасть» надало договір транспортно-експедиторського обслуговування від 29 серпня 2016 року №8611, рахунок-фактуру від 28 березня 2019 року №LS- 4189078 та довідку про транспортні витрати від 28 березня 2019 року №301274, а також пояснило, що на момент митного оформлення товару послуги з транспортування товару оплачені ще не були. 
У наданих позивачем документах достатньою мірою розкрито вартісний показник отриманих послуг з транспортування товару, тоді як відповідач не спростовує зазначеного в касаційній скарзі, а лише наголошує на необхідності надання додаткових документів. Водночас, Митний кодекс України не визначає вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказано, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому подані позивачем документи про транспортні витрати є допустимими доказами на підтвердження витрат на перевезення товарів.
Подібну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 31 січня 2018 року (справа №810/2839/17), у якій зазначено про помилковість доводів митного органу про необхідність підтвердження транспортних витрат виключно фінансовими та/або бухгалтерськими документами, і дійшов висновку про те, що довідка про транспортні витрати в даних правовідносинах є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
Суди правильно звернули увагу, що фактично єдиною розбіжністю у поданих позивачем до митного оформлення документах стала невідповідність реквізитів договору транспортно-експедиторського обслуговування у рахунку-фактурі від 28 березня 2019 року №LS- 4189078. Указана розбіжність була усунута декларантом шляхом подання Митниці під час проведення консультацій листа від перевізника ТОВ «Ламан Шипинг» від 4 квітня 2019 року №301274 про допущену помилку у зазначеному рахунку-фактурі з долученням примірника із виправленими реквізитами.
Колегія суддів також вказує на необґрунтованість посилань митного органу, що заявлена декларантом митна вартість не ґрунтується на дійсній вартості імпортованих товарів, що передбачено положеннями статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року та з огляду на наявну у Митниці інформацію щодо вищих рівнів митної вартості аналогічних товарів, митне оформлення вже яких здійснено, оскільки такі доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами в розумінні приписів статей 73-76 КАС України.
При цьому сам по собі інший (нижчий) рівень митної вартості імпортованого товару від рівня митної вартості за іншим митним оформленням не є перешкодою для застосування першого методу визначення митної вартості товару у разі належного підтвердження складових митної вартості і не може бути достатньою підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару.  
Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача щодо повноти та обґрунтованості заповнення ним гр. 33 спірного рішення про коригування митної вартості, оскільки суди попередніх інстанцій правильно звернули увагу, що зазначені у вказаному рішенні митні декларації, митні вартості товарів за якими вже були визнані/визначені, стосуються інших умов поставки, країни походження, якісних характеристик товару, а тому використання їх відповідачем при коригуванні митної вартості товару було необґрунтованим.
Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно застосували норму частини третьої статті 53 МК України, зробивши висновок про достатність документів, наданих позивачем, для підтвердження ціни товару та обґрунтування підстав її встановлення. Зважаючи на встановлені судами обставини на підставі оцінки доказів, яка відповідає правилам, встановленим нормами статті 90 КАС України, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що документи, подані позивачем для митного оформлення товару, є достатніми для підтвердження задекларованої митної вартості і у своїй сукупності не викликають сумнів щодо достовірності наданої декларантом інформації про ціну товару та інші складові митної вартості. Інших аргументів в обґрунтування вимог про скасування рішень судів попередніх інстанцій касаційна скарга не містить. У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі статті 9 КАС України.
Відповідач у касаційній скарзі просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів стосовно встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у справі, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною першою статті 341 КАС України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у цій справі відповідають, а доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій.
В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин колегія суддів вважає, що висновки судів є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Запорізької митниці ДФС залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №280/1853/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Судді	М.М. Гімон М.Б. Гусак   Є.А. Усенко