Номер провадження: 22-ц/813/4582/20 
Номер справи місцевого суду: 522/16061/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді – Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
за участю секретаря: Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2  на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019року, постановлену під головуванням судді Науменко А.В., -
в с т а н о в и в:
У вересні 2018 року ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволений. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 964207,21 грн.
На заочне рішення суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подала заяву про перегляд вказаного заочного рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року заява ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без розгляду.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що висновки суду не відповідають об`єктивним обставинам та нормам чинного законодавства, ухвала суду є незаконною, оскільки позбавляє ОСОБА_2 права на подальше оскарження заочного рішення, внаслідок цього суд порушив принцип змагальності та рівності сторін.
У своєму відзиві ОСОБА_3 зазначив, що ухвала суду є законною, такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства, оскільки до суду не була подана заява про поновлення строків.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення з`явившихся осіб, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає.
Залишаючи заяву про перегляд заочного рішення без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що у заявника сплинув строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення та відповідачем не надано заяви про поновлення строку на подання заяви про його перегляд.
Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справ, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно дост.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 4.12.95 та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).
Посилання на вказані рішення ЄСПЛ містяться у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17.
З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2018 року ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа  ОСОБА_4  про стягнення боргу за договором позикизадоволений. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 964207,21 грн. (а.с. 142-147 т.1).
08 липня 2019 року ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 149 т. 1).
24 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив видати йому або його представнику копію заочного рішення на руки (а.с. 155 т.1).
02 вересня 2019 року ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначила, що 18 червня 2019 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складене та підписане 24 червня 2019 року, копію повного заочного рішення від 18 червня 2019 року представником заявника було отримано 14 серпня 2019 року нарочно у приміщенні суду, про що є запис у журналі канцелярії, в зв`язку з чим просила переглянути заочне рішення, скасувати його, оскільки ОСОБА_2 не був присутній в судовому засіданні з поважних причин.
Згідно зі ст. 283 ЦПК України відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1,2, 4 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Звертаючись до суду з заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначила про те, що копія заочного рішення була отримана 14 серпня 2019 року нарочно у приміщенні суду.
З ухвали суду вбачається, що представник заявника отримала повний текст заочного рішення суду 14.08.2019 року, отже строк у 30 днів, передбачений ч. 3ст. 284 ЦПК України, закінчувався 18.07.2019 року, тобто останнім днем строку для заявниці було 18.07.2019 року, проте згідно штампу канцелярії заява про перегляд заочного рішення від 18.06.2019 року за позовною заявою ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики була подана лише 02.09.2019 року. Заяви про поновлення строку пропущеного строку на подання заяви про його перегляд відповідачем не подано.
Однак, положення ст. 284 ЦПК України чітко вказують на те, що строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення не потребує поновленню виключно у разі, якщо таку заяву подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення судом.
Тобто, суд підтверджуючи факт отримання представником заявника копії заочного рішення суду 14 серпня 2019 року, зазначив про пропущений заявником строк звернення до суду, однак не звернув уваги на те, що заява про перегляд заочного рішення подана 02 вересня 2019 року, тобто у передбачений ч. 3 ст. 284 ЦПК України двадцятиденний строк з дня вручення повного заочного рішення суду та заяви про поновлення строку не потребувала.
Суд, на наведене уваги не звернув та постановив передчасну ухвалу, якою залишив заяву ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення без розгляду, тобто припустився надмірного формалізму, чим фактично позбавив заявника права на доступ до правосуддя.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим ухвала суду підлягаєскасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, колегія суддів вважає, що районний суд постановив помилкову ухвалу у порушення  вимог ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, позбавивши позивача права  на справедливий судовий розглядтапередчасно повернув заявнику позовну заяву з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення постановлена судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 379 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381-383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019року – скасувати, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда