ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року	Львів	Справа № 140/3876/20 пров. № А/857/8175/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                              Шинкар Т.І.,
суддів                                                                Обрізка І.М., Онишкевича Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Андрусенко О.О.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м.Луцьку 19 травня 2020 року у справі №140/3876/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В:

16.03.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - Департамент), просив визнати протиправною бездіяльністю Департаменту щодо не зарахування до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 16.11.2010 по 01.07.2013 в Управлінні Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, зобов`язати Департамент зарахувати до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 16.11.2010 по 01.07.2013 в Управлінні Державної пенітенціарної служби України у Львівській області та провести старшому інспектору-чергового відділу чергової служби Управління патрульної поліції у Волинській області ОСОБА_1 перерахунок і виплату грошового забезпечення, з врахуванням вислуги років, в частині надбавки за вислугу років за весь час служби в органах поліції та компенсації за невикористану додаткову відпустку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу, а також служба в самій поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду. Суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично законодавцем закріплено поширення усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейських, на працівників кримінально-виконавчої служби. Суд першої інстанції вказав, що на позивача, під час проходження ним служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції Національної поліції України подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Національна поліція України є новоствореним правоохоронним органом державної влади та не є правонаступником органів внутрішніх справ. Скаржник вказує, що до переліку, закріпленого статтею 78 Закону України «Про Національну поліцію», не включено службу в Державній пенітенціарній службі України, підстави для зарахування такого періоду служби до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки - відсутні. Скаржник зазначає, що ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ з 19.10.2015, тому стаж служби зараховується саме з цього моменту. Вважає, що служба в складі державної кримінально-виконавчої служби України може зараховуватись до стажу служби для призначення пенсії при звільненні, однак не до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки. Розгляд справи просив проводити без участі представника скаржника.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що обставини, викладені в апеляційній скарзі, не відповідають обставинам справи, нормам матеріального права.
Враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 16.11.2010 по 01.07.2013 проходив службу органах Державної кримінально-виконавчої служби України, з 19.10.2015 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ УMBC України у Волинській області, 19.10.2015 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ - УМВС України у Волинській області, 06.11.2015 - звільнений у запас у зв`язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, з 07.11.2015 прийнятий на службу в органи Національної поліції України.
На звернення ОСОБА_1 щодо зарахування до вислуги років в поліції служби в Сокальській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області листом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 31.01.2020 №1914/41/4/03-2020 повідомлено, що оскільки до переліку статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» не включено службу в Державній пенітенціарній службі України, підстави для зарахування такого періоду служби до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, відсутні (а.с.28).
Згідно з долученою до матеріалів справи копією довідки від 13.03.2020 №2590/41/17/03-2020 відповідно до статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», яка надає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової відпустки, станом на 13.03.2020 вислуга років складає 06 років 04 місяців 18 днів, з яких: Збройні Сили України (строкова служба) - 00 років 11 місяців 28 днів; Збройні Сили України (мобілізація) - 00 років 11 місяців 27 днів; служба в ОВС (з 19.10.2015 по 06.11.2015)  - 00 років 00 місяців 17 днів; служба в поліції (з 07.11.2015 по 13.13.2020) - 04 роки 04 місяці 06 днів (а.с.27).
Вважаючи протиправною відмову зарахувати до вислуги років в поліції службу в Сокальській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, ОСОБА_1 звернувся із позовом суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) згідно з статтею 59 якого служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до статті 78 Закону № 580-VIII стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
До стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.
Під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення. Порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.
Отже, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.
Частиною 1 статті 11 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).
Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.
Згідно з частиною 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV, в редакції чинній на час проходження позивачем служби у Сокальській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань. 
Частиною 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV, в редакції Закону № 1774-VIII 06.12.2016, встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. 
Згідно з положеннями частини 6 статті 14 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV лейтенант внутрішньої служби віднесено до середнього начальницького складу.
Відповідно до Положення про Державну пенітенціарну службу України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №394/2011, в редакції чинній на час проходження позивачем служби у Сокальській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України, державна пенітенціарна служба України (ДПтС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
ДПтС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі або міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька областей) територіальні органи управління, а також через підпорядковані територіальним органам управління кримінально-виконавчу інспекцію, установи виконання покарань, слідчі ізолятори, воєнізовані формування, навчальні заклади, заклади охорони здоров`я, підприємства установ виконання покарань, інші підприємства, установи і організації, створені для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Таким чином, фактично законодавцем закріплено поширення усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, на працівників кримінально-виконавчої служби. Служба в Державній пенітенціарній службі України здійснювалась в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, тобто має такий же правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу, а тому повинна зараховуватись до стажу служби в поліції на підставі пункту 3 частини 2 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно з витягом з наказу Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області від 26.06.2013 №41 о/с лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , старшого інспектора (з питань підготовки до звільнення) відділу соціально-виховної та психологічної роботи Сокальської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області у відповідності з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено в запас. Вислуга років на день звільнення становить в календарному обчисленні 03 роки 07 місяців 13 днів, у пільговому обчисленні 04 роки 05 місяців 28 днів (а.с.26).
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України протиправно не врахував період служби позивача у Сокальській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зобов`язання відповідача зарахувати до стажу служби в поліції період служби ОСОБА_1 з 16.11.2010 по 01.07.2013 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (на момент звільнення Державній пенітенціарній службі України).
Оскільки зарахування вказаного стажу до стажу служби в поліції дає право позивачу на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності зобов`язати відповідача провести позивачу перерахунок і виплату грошового забезпечення в частині надбавки за вислугу років, компенсації за невикористану додаткову відпустку, з урахуванням періоду роботи з 16.11.2010 по 01.07.2013
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності відмови відповідача, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від         19 травня 2020 року у справі №140/3876/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич