ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 жовтня 2020 року           справа №200/4051/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у справі № 200/4051/20-а (головуючий І інстанції Абдукадирова К.Е.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                          УСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Управління), в якій, з урахуванням зміни предмету позову, позивач просив зобов`язати Управління призначити страхові виплати з розрахунку середньої заробітної плати, зазначеної у довідці ВП «Шахта 1-3 «Новогродівське» ДП «Селидіввугілля» від 12.01.2017 № 12/01 про заробітну плату в період з жовтня 2015 по вересень 2016 року з врахуванням усіх проведених з 01 січня 2017 року коефіцієнтів підвищення страхових виплат, затверджених Кабінетом Міністрів України.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що має статус особи, яка ушкодила здоров`я під час виконання трудових обов`язків на підприємстві ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля». Висновком МСЕК від 04.01.2017 позивачу вперше встановлено 65% втрати професійної працездатності сукупно, з яких: повторно підтверджено 20% у зв`язку з нещасними випадками, які сталися в 1991 та 1998 роках та первинно встановлено 45% у зв`язку з професійними захворюваннями хронічний бронхіт - 30% та хронічна приглухуватість - 15%.
24 січня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення страхових виплат із розрахунку середньої заробітної плати 8171,43 гривень, що передувала попередньому ушкодженню здоров`я на цьому ж підприємстві.
Позивач зазначив, що п. 11 статті 42 Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV) передбачено, що у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячний заробіток, за бажанням потерпілого, обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в цьому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я.
На запит відповідача підприємство ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» надало довідку від 12.01.2017 № 12/01 про заробітну плату в період з жовтня 2015 по вересень 2016 року, проте Управлінням було надано роз`яснення, що у зв`язку з тим, що ДП «Селидіввугілля» не сплатило в період, зазначеній у довідці, єдиний соціальний внесок, заробітна плата за цей період не може бути взята для розрахунку страхових виплат. Разом з тим, ДП «Селидіввугілля» сплатило ЄСВ за період з жовтня 2015 по вересень 2016 року, що підтверджується відповідною довідкою форми ОК-7, виданою органом Пенсійного Фонду України. Звернення до відповідача з заявами про перерахунок страхових виплат залишені без задоволення, у зв`язку з відсутністю підстав для проведення перерахунку, який є вичерпним та закріплений у статті 37 Закону № 1105-ХІV.
З такими діями відповідача позивач не погодився, вважав, що має право на такий перерахунок страхових виплат, а тому просив суд задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року задоволені позовні вимоги.
Зобов`язано Управління призначити страхові виплати з розрахунку середньої заробітної плати, зазначеної у довідці ВП «Шахта 1-3 «Новогродівське» ДП «Селидіввугілля» від 12.01.2017 № 12/01 про заробітну плату в період з жовтня 2015 по вересень 2016 року з врахуванням усіх проведених з 01 січня 2017 року коефіцієнтів підвищення страхових виплат, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що позивач за власним бажанням зазначив розмір середньої заробітної плати, що передувала попередньому ушкодженню здоров`я, а саме трудовому каліцтву від 08.12.1998 з розрахунку якої просив призначити страхові виплати, оскільки всі випадки ушкодження здоров`я стались на одному підприємстві, а саме Відокремленому підрозділі «Шахта «1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввугілля».
Зазначає, що відповідно до статті 37 Закону № 1105-XIV (зі змінами) перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу проводиться в разі: зміни ступеня втрати професійної працездатності або зміни складу сім`ї померлого.
Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Даний перелік підстав для перерахунку сум щомісячних страховищ виплат є вичерпним. Інших підстав законодавством України не передбачено.
Апелянт вказує, що згідно довідки МСЕК від 16.01.2019 серії 12 ААА № 082593 позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності безстроково, переогляду не підлягає. На думку відповідача, оскільки зміни ступеня втрати професійної працездатності або зміни складу сім`ї померлого не відбулись, тому підстави для перерахунку сум щомісячних страхових виплат позивачу відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, позивач має статус особи, яка ушкодила здоров`я під час виконання трудових обов`язків на підприємстві ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля».
Висновком МСЕК від 04.01.2017 позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності сукупно, з яких: повторно підтверджено 20% в зв`язку з нещасними випадками, які сталися в 1991 та 1998 роках та первинно встановлено 45% в зв`язку з професійними захворюваннями хронічний бронхіт - 30% та хронічна приглухуватість - 15%.
Висновком МСЕК від 16 січня 2019 року позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності за сукупністю, з 16 січня 2019 року безстроково та зазначено, що повторному огляду не підлягає (а.с.10).
24 січня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення страхових виплат із розрахунку середньої заробітної плати 8 171,43 гривень, що передувала попередньому ушкодженню здоров`я на цьому ж підприємстві (а.с.7).
29 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження раніше призначених страхових виплат.
21 лютого 2020 року позивач звернувся до Управління з заявою про припинення щомісячних страхових виплат з 01 березня 2020 року, які були йому призначені 24 січня 2017 року (а.с.8).
28 лютого 2020 року листом за № 31.01-07/242 відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його заяви у зв`язку з відсутністю законних підстав (а.с.9).
Зі змісту вказаного листа вбачається, що щомісячні страхові виплати нараховуються та сплачуються згідно заяви позивача від 29.01.2019 відповідно останньої виписки з акту огляду МСЕК від 16.01.2019 серія 12 ААА №082593, де встановлено повторно сукупно 65% втрати професійної працездатності та потребу у медичній та соціальній допомозі (медикаментозне лікування за професійним захворюванням та наслідками трудових каліцтв, санаторно-курортне лікування за хронічним бронхітом) безстроково.
Відповідно до статті 46 Закону № 1105-XIV  страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються у випадках:
- на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
- на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
- якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
- якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
- якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
- в інших випадках, передбачених законодавством.
Таким чином, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для припинення позивачу страхових виплат.
Судами установлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 серпня 2019 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок страхових виплат з розрахунку середньої заробітної плати, зазначеної у довідці ВП «Шахта 1-3 «Новогродівське» ДП «Селидіввугілля» від 12.01.2017 № 12/01 про заробітну плату в період з жовтня 2015 по вересень 2016 року - відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції від 30.08.2019 скасовано, а провадження у справі закрито. Також роз`яснено, що даний спір віднесено до адміністративної юрисдикції (а.с.36-43).
Як вбачається з матеріалів справи, ВП «Шахта 1-3 «Новогродівське» ДП «Селидіввугілля» нараховувало та частково сплачувало суми єдиного соціального внеску за 2015-2016 роки. Ці обставини підтверджені Пенсійним фондом України довідкою форми ок-5 (а.с.55).
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд керується такими вимогами чинного законодавства.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Конституція України проголошує, що конституційні права і свободи, зокрема право на соціальний захист, гарантується і не може бути скасовано (стаття 22), що забороняється внесення будь-яких змін до Конституції України, якщо вони передбачають скасування прав і свобод людини і громадянина (частина перша статті 157).
Не допускається також звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, в тому числі невід`ємного права людини на життя, в разі прийняття нових або внесення змін до чинних законів
Отже, за своїм змістом положення частини другої статті 22 Конституції України передбачають, з одного боку, обов`язок держави гарантувати конституційні права і свободи, насамперед право людини на соціальний захист, а з другого - утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування конституційних прав і свобод.
Виходячи з положень частини другої статті 8 Конституції України, норма частини другої її статті 22 має враховуватись при прийнятті законів та інших нормативно-правових актів, спрямованих на регулювання відповідних суспільних відносин. Позбавлення людини Конституційного права на соціальний захист не відповідає Конституції України.
Відповідно до положення частини першої статті 64 Конституції України "конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України".
Спірні питання врегульовані Законом № 1105-XIV.
Цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.
Згідно зі статтею 1 Закону № 1105-XIV види соціального страхування: у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі - страхування від нещасного випадку); медичне.
Загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.
Відповідно до статті 3 Закону № 1105-XIV соціальне страхування здійснюється за принципами:
законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування;
обов`язковості страхування осіб відповідно до видів соціального страхування та можливості добровільності страхування у випадках, передбачених законом;
державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав;
обов`язковості фінансування Фондом витрат, пов`язаних із наданням матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом;
відповідальності роботодавців та Фонду за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом.
Статтею 4 Закону № 1105-XIV визначено, що Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.
Законом № 1105-XIV передбачено, що основними завданнями Фонду та його робочих органів є, зокрема: реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону (ст.9).
Відповідно до статті 35 Закону № 1105-XIV страхуванню від нещасного випадку підлягають:
особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню від нещасного випадку на інших підставах.
Усі особи, перелічені у частині першій цієї статті, вважаються застрахованими з моменту набрання чинності цим Законом незалежно від фактичного виконання страхувальниками своїх зобов`язань щодо сплати страхових внесків.
Статтею 36 Закону № 1105-XIV визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Згідно з приписами статті 37 Закону № 1105-XIV перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі:
1) зміни ступеня втрати професійної працездатності;
2) зміни складу сім`ї померлого.
Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.
Відповідно до п. 1.11 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року « 24 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за № 715/13982, робочий орган виконавчої дирекції Фонду може відмовити у страховій виплаті потерпілому у випадках, передбачених статтею 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».
Відповідно до вимог статті 42 Закону № 1105-XIV сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я. Середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв`язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 10 вказаної статті визначено, що під час обчислення середньомісячного заробітку враховуються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески.
У разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячний заробіток, за бажанням потерпілого, обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в цьому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я.
Згідно пункту 11 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 439) (далі - Постанова № 1266) розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата Позивача, є 12 місяців за місцем роботи, де стався страховий випадок, починаючи з місяця, що передує місяцю настання страхового випадку.
Згідно пункту 31 Постанови № 1266 середня заробітна плата (дохід) для призначення допомоги по безробіттю, для страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності), та для призначення страхових виплат для добровільно застрахованих осіб обчислюється робочими органами фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування з використанням даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У випадку, якщо на дату призначення страхових виплат відсутні дані про сплату єдиного внеску за деякі місяці розрахункового періоду розрахунок середньої заробітної плати проводиться без урахування цієї заробітної плати. Після сплати єдиного соціального внеску середня заробітна плата підлягає перерахуванню.
Закон України від 8 липня 2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VІ) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Слід зазначити, що контроль за своєчасністю сплати платниками сум єдиного внеску покладено на органи Державної податкової служби.
Як вже зазначалось судом вище, ВП «Шахта 1-3 «Новогродівське» ДП «Селидіввугілля» в період з 2015 - 2016 роки нараховувало та сплачувало відповідні суми єдиного внеску. Дані обставини підтверджені індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійним фондом України (а.с.55). Крім того, відповідно до довідки № 77/03р від 01.03.2019, яка видана позивачу ВП «Шахта 1-3 «Новогродівське» ДП «Селидіввугілля», за період з 01.10.2015р. по 30.09.2016р. на заробітну плату ОСОБА_1 проводились нарахування єдиного соціального внеску у розмірі 19 838,66 гривень (а.с.58).
За приписами п.10 статті 42 Закону № 1105-XIV під час обчислення середньомісячного заробітку враховуються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач відмовив позивачу у здійсненні перерахунку сум страхових виплат, посилаючись на те, що позивач самостійно обрав період обчислення заробітку перед первісним страховим випадком, а Законом № 1105-XIV передбачено лише виключні випадки, за яких можливе здійснення перерахунку страхових виплат, до яких зміна періоду обчислення заробітку (перед первісним або повторним страховим випадком) не відноситься.
В той же час, ч.11 ст. 42 Закону № 1105-XIV прямо передбачено, що у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячний заробіток, за бажанням потерпілого, обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я.
Отже, визначення періоду обчислення заробітку (перед первісним або повторним страховим випадком) є правом позивача.
При цьому норми вказаного Закону не містять застережень проти того, що таким правом потерпілий може скористатись лише один раз, або інших перешкод для реалізації такого права. 
Посилання апелянта на вичерпність випадків для перерахунку, встановлених статтею 37 Закону № 1105-XIV не заслуговують на увагу, бо такої вказівки норми цього Закону не містять.
В той же час, таке правозастосовче тлумачення (стосовно вичерпності) нівелює можливість реалізації права потерпілого, визначене ч.11 ст. 42 Закону № 1105-XIV.
При цьому перерахунок страхових виплат є засобом реалізації права позивача, тому не суперечить загальним засадам законодавства в сфері соціального страхування.
Тому місцевий суд дійшов правильного висновку, що у відповідача були відсутні підстави для відмови позивачу у здійсненні перерахунку сум страхових виплат.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                                   ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у справі № 200/4051/20-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 06 жовтня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін 
                                                                                                                                                                                                                                      Т. Г. Гаврищук