КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/22506/17                                                                                  Головуючий у суді першої інстанції: Даниленко В.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/598/2020                                  Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
           12 жовтня 2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
 
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Мостової Г.І., Слюсар Т.А.
                          при секретарі                     Рудик О.Л.
 
           Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.
 
           Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної  скарги, колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
           30 листопада  2017 року  позивач ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 звернулась у суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , за участю третьї особи - Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.
           Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2016 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 яким вирішено поновити реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 малолітньої дитини ОСОБА_4 . Вона позбавлена можливості проживати у зазначеному будинку, оскільки відповідачі чинять їй перешкоди. А тому,  звернулась до суду за захистом порушеного права.            
 
           Рішенням  Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення  задоволено.
          Вселено ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
          Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_3 ,  що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
          Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 ,   що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дублікат ключей від квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
          Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_3 , 640,00 грн  витрат по сплаті судового збору.
 
          Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року виправлено, допущені описки в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від             01 липня 2019 року по справі за позовом  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, щодо написання адреси із зазначенням в тексті рішення суду: АДРЕСА_1 . 
 
          Не погодившись із рішенням суду  ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зокрема зазначав, що справа розглянута без участі відповідача та його представника, що призвело до помилкових висновків при ухваленні рішення. Так, ОСОБА_5 (останній кредитор) придбала право вимоги за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17.10.2007, а також договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25.09.2015 згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 17.10.2007 за реєстровим №1669д перейшло до неї. Оскільки ОСОБА_3 не погасила борги за кредитним договором, то ОСОБА_5 звернула стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та набула права власності на квартиру, яка була в іпотеці, а в подальшому цю квартиру подарувала своєму батькові - ОСОБА_2 - відповідачу у справі. Рішення суду, на яке посилався суд першої інстанції частково скасоване Верховним Судом, а в подальшому позовна заява залишена без розгляду за заявою ОСОБА_3 . Вказував, що відповідач є єдиним власником спірної квартири, права якого були порушені при ухваленні рішення. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
          Позивач ОСОБА_3 , третя особа  Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації у визначений ухвалою суду строк, не скористались  процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
 
          В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , з-я особа Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації не з`явились.
          Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
          Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті  371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2  ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку  відповідача ОСОБА_2 та 3-ї особи Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації   в судове засідання,  які про час та місце розгляду справи  повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, відповідач  ОСОБА_2 для участі у справі направив свого представника.
          Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
          Задовольняючи позовні вимоги та вселяючи ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язуючи ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_3 ,  що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_3 ,   що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дублікат ключів від квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог і що ОСОБА_3 є власником спірної квартири, а дитина у спірній квартирі зареєстрована, а відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою.
 
          Проте, з такими висновками суду погодитись не   можна   виходячи з наступного.
          Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
          У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.        
          Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права дивлячись на таке.
          Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
          Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
          Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
          Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
          Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
          Положеннями ст. ст. 11-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
 
           Судом встановлено, що 17 жовтня 2007 року між позивачем ОСОБА_3 та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/1179/82/1557 за яким відповідач отримала кредит у розмірі 510 000 грн., який не погасила. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 17 жовтня 2007 року  було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 - іпотекодавець передала в іпотеку чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
             Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 квітня 2011 року розірвано кредитний договір №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладений між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 . Стягнуто  із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 910546,62 грн та звернуто стягнення в рахунок погашення цього боргу на нерухоме майно чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
             25.09.2015 між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» були укладені договори відступлення права вимоги згідно з яким ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» придбало право вимоги за кредитним договором №014/1179/82/1517 від 17 жовтня 2007 року , а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 17.10.2007 за реєстровим № 1669 перейшло до ПАТ «КБ «Хрещатик»
             25.09.2015 між  ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» були укладені договори відступлення права вимоги згідно з яким                      ТОВ «Кредекс Фінанс» придбало право вимоги за кредитним договором №014/1179/82/1517 від 17 жовтня 2007 року , а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 17.10.2007 за реєстровим № 1669 перейшло до ТОВ «Кредекс Фінанс».
             25.09.2015 між ТОВ «Кредекс Фінанс»  та ОСОБА_5 були укладені  договори відступлення права вимоги згідно з яким ОСОБА_5 придбала право вимоги за кредитним договором №014/1179/82/1517 від 17 жовтня 2007 року , а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 17.10.2007 за реєстровим № 1669 перейшло до ОСОБА_5 .
             Отже ОСОБА_5 стала новим кредитором за кредитним договором №014/1179/82/1517 від 17 жовтня 2007 року та новим іпотекодержателем за договором іпотеки від 17.10.2007 нерухомого майна чотирьох кімнатної квартири АДРЕСА_2 . Кредитна заборгованість ОСОБА_3 на вимогу ОСОБА_5 погашена не була. Тому ОСОБА_5 прийняла рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
             Реєстрацію права власності на предмет іпотеки (квартиру) було здійснено  державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. 
             23.02.2016  між ОСОБА_5 та її батьком ОСОБА_2 було укладено договір дарування спірної квартири.
              Таким чином, з 23.02.2016  єдиним власником чотирьох кімнатної квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .      
              Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
              Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року                           № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
              Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
              За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
              Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
               Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
               Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
               Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
              За таких обставин, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
               Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
              Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги позивача ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 зводились до того, що  постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2016 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 яким вирішено поновити реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 малолітньої дитини ОСОБА_4 . Вона  позбавлена  можливості проживати у  спірній квартирі,  оскільки відповідач чинить їй перешкоди. 
               Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції посилався, як на вищезазначене рішення суду, так і зазначав, що ОСОБА_3 є власником  квартири АДРЕСА_2 .
               Проте, висновок суду з приводу того, що спірна квартира на праві власності належить ОСОБА_3 не відповідає дійсності.
               Позивач ОСОБА_3 у цивільній справі є боржником за кредитним договором та іпотекодавцем. На виконання боргових зобов`язань на спірну квартиру, як іпотечне майно було звернуто стягнення в позасудовому порядку, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки ОСОБА_5 , яка зазначену квартиру подарувала своєму батьку ОСОБА_2 , який на час розгляду цієї справи і є єдиним її власником. 
             Тоді як, позивач та її малолітня дочка не є членом сім`ї відповідача, спільним побутом з ним ніколи не були пов`язані і вселення позивача разом з дитиною у спірну квартиру буде порушенням права власності відповідача, незважаючи на наявність реєстрації місця проживання дитини на спірному житлі, поновленої рішення суду, оскільки позивач ставить питання про усунення перешкод у користуванні чужим майном та вселення в чуже житло.
             Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
             Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам  ст. 263 ЦПК України  щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.  
            Керуючись ст. ст.   376, 382, 383, 384  ЦПК України, колегія суддів ,-    
 
п о с т а н о в и л а :
 
            Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.
 
            Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 .
 
             Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та  може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
 
                                       Головуючий:
 
                                       Судді: