ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 340/401/20
адміністративне провадження № К/9901/17152/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Калашнікової О.В., 
суддів: Білак М.В., Губської О.А,

розглянувши у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу                      за позовом  ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року (суд у складі головуючого-судді - Брегея Р.І.), постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2020 року (суд у складі: головуючого судді - Чумака С.Ю., суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.)
І.          СУТЬ СПОРУ
1.          У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) через представника звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач, військова частина), в якому просив: -визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні в період з 23 серпня 2018 року по ЗО січня 2020 року включно;
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні за період з 23 серпня 2018 року по ЗО січня 2020 року включно.
1.1.          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні зі служби відповідач не виплатив компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (далі - спірна компенсація). Компенсацію сплачено на підставі рішення суду задовго після звільнення зі служби.
II ОБСТАВИНИ СПРАВИ
2.           ОСОБА_1 з 01 серпня 1993 року по 23 серпня 2018 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, має статус учасника бойових дій.
3.          Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23 серпня 2018 № 175 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом командувача Національної гвардії України (по особовому складу) від 19 липня 2018 року № 104 о/с з 23 серпня 2018 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
4.          Позивачеві додаткова відпустка як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки не надавалась.
5.          Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня
2019          року у справі № 340/2715/19, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось і набрало законної сили 03 січня 2020 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
6.          29 січня 2020 року на виконання рішення суду на картковий рахунок позивача військовою частиною НОМЕР_1 НГУ перераховано спірну компенсацію в розмірі 38879,18 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 171.
7.          Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки виплати вказаної компенсації, позивач звернувся до суду.
III ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8.          Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.
8.1.          Визнано протиправною бездіяльність військової частини щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
8.2.          Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
9.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від ЗО січня 2019 року у справі №910/4518/16. Заначив про наявність у відповідача обов`язку виплатити середній заробіток за спірний період, оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, було зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити компенсацію у повному обсязі.
10.          Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
11.          Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки, згідно зв статею 117 КЗпП України, не передбачена виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при наявності спору про право такого працівника на певні виплати при звільненні, статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
IV ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕННЯ)
12.          Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач через представника звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишивши в силі рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року.
13.          На думку представника Дудки В.Г., рішення суду апеляційної інстанції є незаконним, необґрунтованим та безпідставним, яке прийняте з порушенням норм матеріального права.
14.          В касаційній скарзі зазначено про хибність суду апеляційної інстанції щодо відсутності вини у відповідача у невиплаті спірної компенсації в день звільнення, оскільки дана обставина встановлена рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі №340/2715/19.
15.          Представник позивача наголосив, що оскільки належні працівникові суми не були йому виплачені при звільненні, а вина відповідача була встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, і відсутній спір про розмір належних працівникові сум, відповідач повинен нести відповідальність за неповний розрахунок при звільненні, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, а саме - сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
16.          Також вказано, що при винесенні оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції не застосував актуальні правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №32340/4192/18, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17. Дане незастосування призвело до ухвалення необґрунтованого, незаконного та необ`єктивного рішення.
17.          Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
18.          Вказав, що у контексті спірного питання необхідно звернути увагу на те, що військова частина не безпідставно не сплатила позивачу при звільнення компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Дане питання мало спірний характер і було вирішено тільки рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року при розгляді зразкової справи №620/4218/18. Дана обставина вказує на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного здійснення спірної виплати та є підставою для звільнення військової частини від негативних наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.
V ДЖЕРЕЛА ПРАВА
19.          Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20.          Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
21.          Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
22.          Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
23.          Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
VI ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
24.          08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року N460- IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон N 460- IX).
25.          Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону N 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності Законом N 460-ІХ.
26.          Частиною третьою статті З КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
27.          Представником позивача касаційна скарга подана у липні 2020 року.
28.          Враховуючи дату подання касаційної скарги та вказані процесуальні норми, касаційний розгляд справи здійснюється в порядку, передбаченому КАС України в редакції, що діє на момент прийняття рішення судом касаційної інстанції.
29.          Частинами першою - третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1,4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
30.          Відповідно до ухвали Верховного Суду від 23 липня 2020 року касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
31.          Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні за спірний період.
32.          Колегія суддів Верховного Суду не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступне.
33.          Предметом спору у справі, що розглядається є бездіяльність військової частини щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з 23 серпня 2018 року -дата звільнення зі служби по ЗО січня 2020 року- день фактичного здійснення розрахунку).
34.          Судами встановлено, що протиправність бездіяльності відповідача щодо не здійснення повного розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні (не здійснення виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) встановлено рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі №340/2715/19, яке набрало законної сили 03 січня 2020 року. Також вказаним судовим рішенням зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату спірної компенсації.
35.          Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
36.          Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
37.          Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
38.          Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Касаційного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року у справі № 826/20350/16, від 15 липня 2020 року у справі № 824/144/16-а, від 31 жовтня 2019 року у справі № 2340/4192/18.
39.          Разом з тим, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
40.          Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
41.          Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
42.          За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
43.          Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
44.          Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
45.          Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
46.          Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
47.          Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
48.          У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій, що встановлено рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі №340/2715/19, просив стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 серпня 2018 року по ЗО січня 2020 року.
49.          При цьому військова частина провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірної компенсації при звільненні поза межами строку, встановленого статтею 11 б КЗпП України.
50.          Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач вважає порушеним своє право на отримання відшкодування за затримку виплати спірної компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.
51.          Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для здійснення виплати середнього заробітку за час затримки виплати спірної компенсації.
52.          У постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку обов`язковому визначенню підлягають розмір спірного середнього заробітку та час затримки розрахунку.
53.          Водночас, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, неправильно застосувавши норми матеріального права, не визначив розмір середнього заробітку, не встановив час затримки розрахунку, тобто не встановив відповідних фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення та не дослідив відповідні докази.
54.          Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1,2,3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
55.          Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми статті 116, 117 КЗпП України без урахування правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17. Саме на цей правовий висновок послався позивач у касаційній скарзі. А тому постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2020 року підлягає скасуванню.
56.          Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, також не застосував вказаний правовий висновок в частині позовних вимог щодо зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні. Таким чином, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, рішення Кіровоградського окружного адміністративного суд увід 25 березня 2020 року підлягає скасуванню в частині зазначених позовних вимог.
VII. СУДОВІ ВИТРАТИ
57.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2020 року.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 340/401/20 в частині позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні за період з 23 серпня 2018 року по ЗО січня 2020 року включно - скасувати та направити справу на новий розгляд до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від                    25 березня 2020 року у справі № 340/401/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                          О.В. Калашнікова

                                                                                          М.В. Білак

                                                                                          О.А. Губська