ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року          
м. Чернівці 
Справа №715/2669/19
Провадження 822/756/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Владичана А.І., Одинака О.О.,

секретар Чубрей І.І.,

позивач  ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі-АТ«Альфа-Банк»), приватний нотаріус Козлова Наталія Володимирівна, 

треті особи: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі-АТ «Укрсоцбанк»),

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Цуренко В.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В грудні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом.

Просила суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Н.В. про державну реєстрацію прав  та їх обтяжень, індексний номер 46524091 від 17 квітня 2019року, час 17:54:30 та запису про право власності № 31229852, за якими за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 36,1 кв.м.;

-припинити обтяження належної їй на праві приватної власності вищевказаної квартири, номери записів про обтяження 3594334 від 11 серпня 2006 року та № 3594381 від 31 липня 2009 року;

-усунути їй перешкоди у користуванні її власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її у вказану квартиру та заборонити відповідачу та його представникам чинити їй та її наймачам перешкоди у користування такою квартирою.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , придбаної нею за договором купівлі-продажу від 27 червня 2006 року. 

10 серпня 2006 року уклала з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір №548, умови якого тривалий час виконувала. 

Через скрутні життєві обставини позивачка припинила здійснювати будь-які платежі до 2011 року, у зв`язку з чим не повністю виконала умови вказаного кредитного договору.

11 серпня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між нею та банком було укладено іпотечний договір № 548, предметом якого була належна їй на праві власності спірна квартира, яка є єдиним її житлом.

20 червня 2011 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. вчинила виконавчий напис, згідно якого вимагала звернути стягнення на вищевказану квартиру в рахунок заборгованості в розмірі 71158,53 доларів США та 17797 гривень 58 копійок, тобто банком було змінено строк виконання всього зобов`язання і зафіксовано розмір заборгованості, у зв`язку з чим кредитний договір припинив своє існування. 

У зв`язку із скрутним матеріальним становищем змушена була 15 листопада 2018 року, укласти договір оренди вказаної квартири та здавати її в найм.

12 квітня 2019 року о 18 год. 46 хв., тобто після завершення робочого часу, відповідач – приватний нотаріус Козлова Н.В. неправомірно зареєструвала право власності на спірну квартиру за банком, про що вона жодних повідомлень не отримувала та дізналася у листопаді 2019 року. 

Тоді ж вона дізналася і про те, що існує довідка про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу № 95 від 2 вересня 2019 року, де вказується, що саме АТ «Укрсоцбанк», а не відповідач АТ «Альфа-банк», задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням приватного нотаріуса Козлової Н.В.

Вказує, що оцінка квартири встановлена на рівні 417 000 гривень, що не відповідає ринковій вартості даної квартири, а заборгованість станом на 12 вересні 2019 року визначена в розмірі 8384066 гривень 43 копійки, хоча кредитний договір був давно припинений самим банком.  

Позивачка зазначає, що у вказаній квартирі зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 листопада 2019 року представники банку застосовуючи фізичну силу, незважаючи на закон та положення договору про оренду квартири, виштовхали її наймачів на вулицю в зимовий період, змінили замки, опечатали вхідні двері та встановили сигналізацію, не допускаючи до вказаної квартири ні її, ні наймачів.
Вважає такі  рішення та дії відповідачів незаконними. 
Посилається на те, що виселення її та її наймачів із спірної квартири відбулось без судового рішення та звертає увагу суду на те, що вказана квартира була придбана нею не за кредитні кошти.
Окрім того, приватний нотаріус не мав передбачених чинним законодавством підстав здійснювати функцій державного реєстратора щодо спірного нерухомого майна та не мав права вчиняти такі дії під час дії положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Козлової Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46524091 від 17 квітня 2019 року, час 17:54:30 та запису про право власності № 31229852, за якими за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49.8 кв.м., у тому числі житловою площею 36,1 кв.м.

Припинено обтяження нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 на праві власності, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49.8 кв.м., у тому числі житловою площею 36.1 кв.м, номери записів про обтяження 3594334 від 11 серпня 2006 року та №3594381 від 31 липня 2009 року.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні її власністю – вищевказаною квартирою шляхом вселення її у дану квартиру та заборонено представникам відповідача чинити позивачці перешкоди у її користуванні.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що на момент прийняття нотаріусом рішення про реєстрацію за банком права власності на спірну квартиру, був чинним арешт вказаного  нерухомого майна, який у  встановленому законом порядку скасований не був. За таких обставин,  нотаріус не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте. 
Окрім того, в наданих сторонами матеріалах відсутня правова підстава для реєстрації спірного майна, саме, за АТ «Альфа-Банк», в той час як правовідносини стосовно надання нерухомого майна в іпотеку виникли між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк».
Оскільки банком не доведено факт вручення позивачці письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, іпотекодержатель у такому випадку не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (договором іпотеки).
Висновок про вартість іпотеки є протиправним і реєстрація права власності без правильного визначення вартості майна є неправомірною.
У вимозі банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не було зазначено ціну, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя.
Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав за відповідачем нотаріус не перевірив подані документи на відповідність їх змісту умовам іпотечного договору і законодавства України.
Нотаріус не мав права вчиняти такі дії під час дії положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Виселення відбулося без судового рішення та спірне майно було придбано не за кредитні кошти.
Суд відхилив доводи позивачки про сплив позовної давності, оскільки вона є позивачем, а не відповідачем у даній справі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційний скарзі Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в інтересах якого діє  Матвійчук М.З., просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та відмовити в позові в цій частині. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В підпункті 4.5.3 пункту 4.5іпотечного договору йде мова саме про передачу права власності на предмет іпотеки а не укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, до даних правовідносин слід застосовувати норми Закону України «Про іпотеку» в редакції від 25 грудня 2008 року.
Висновок суду першої інстанції про завершення позасудового способу звернення на предмет іпотеки є необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази виконання виконавчого напису нотаріуса.
Наявність арештів на предмет іпотеки накладених органами виконавчої служби під час виконання виконавчих написів нотаріуса не перешкоджали позасудовому зверненню стягнення на таке нерухоме майно.
Позивачка не надала суду доказів щодо отримання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки не нею, а іншою особою, або його неотримання, та не звернулась до суду із клопотанням про витребування такої інформації, хоча саме вона відповідно до вимог процесуального законодавства була зобов`язана довести таки обставини на спростування заперечень відповідача.
Суд не зазначив, в чому полягає невідповідність надісланого ОСОБА_1 вищевказаного повідомлення вимогам закону, в якому не передбачено такої вимоги як зазначення суми боргу.
Різниця вартості майна, право власності на яке набув кредитор, та суми заборгованості за основним зобов`язанням та обставини щодо оцінки майна не можуть бути підставами для визнання незаконною реєстрації права власності.
У даній справі відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки іпотечне майно не використовується позивачкою як місце постійного проживання, а також відсутні докази того, що таке майно є єдиним її житлом.
Оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не є припиненим, не може бути задоволено вимогу про припинення забезпечувального зобов`язання. 
Суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, оскільки вказані норми регулюють правовідносини щодо виселення особи з житла, а не її вселення.
Зважаючи на те, що право власності на спірне житлове приміщення та право користування ним у ОСОБА_1 припинено, відсутні підстави для задоволення позову в частині вселення позивачки у спірну квартиру та усунення перешкод у її користуванні. 
Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи
ОСОБА_1  подала відзив на апеляційну скаргу.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.
Рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які містили вимогу відповідача про усунення порушень основного зобов`язання за кредитним договором, не містять ні відмітки про особисте вручення позивачці таких поштових відправлень, ні дати такого вручення.
Жодне з даних повідомлень не є належним документом, що підтверджує факт завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.
З огляду на вищевикладене, рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за банком є протиправним та підлягає скасуванню
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , яку вона придбала за договором купівлі-продажу від 27 червня 2006 року (а.с.17).

10 серпня 2006 року позивачка уклала з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» кредитний договір №548, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 13 процентів річних строком до 5 серпня 2021 року(а.с.24-26). 

11 серпня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір № 548, предметом іпотеки якого була належна позивачці на праві власності вищевказана квартира(а.с.20-23). 

5 січня року ПАТ «Укрсоцбанк» направив позивачці письмову вимогу про усунення порушень зобов`язань № 1/11, яку позивачка отримала 05 січня 2011 року, згідно якої розмір заборгованості становить 68403,61 дол. США.

20 червня 2011 року приватний нотаріус Хоменко М.О. вчинила виконавчий напис, яким вимагала звернути стягнення на спірну квартиру в рахунок заборгованості в розмірі 71158,53 доларів США та 17797 гривень 58 копійок (а.с.19). 

15 липня 2011 року було відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим написом нотаріуса (а.с.18).

21 липня 2011 року державним реєстратором було накладено арешт на вказану квартиру за заявою ВДВС Глибоцького районного управління юстиції в Чернівецькій області на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження  № 27556634 від 15 липня 2011 р. (29-31).

15 листопада 2018 року позивачка та ОСОБА_2 уклали договір оренди спірної квартири (а.с.11-12).

12 квітня 2019 року о 18 годині 46 хвилин приватний нотаріус Козлова Н.В. зареєструвала право власності на квартиру за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (а.с.30). 

Згідно довідки про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу № 95 від 2 вересня 2019 року, банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням приватного нотаріуса Козлової Н.В.., оцінка квартири встановлена на рівні 417000 гривень. Також банком прощено позивачці борг в розмірі 1458922гривень 72 копійки (а.с.15).
З фото таблиці вбачається, що 28 листопада 2019 року представники відповідача в спірній квартирі без наявності судового рішення, змінили замки, опечатали вхідні двері, встановили сигналізацію, не допускаючи при цьому позивачку до вказаного житла (а.с.83-84).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. 
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Щодо визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Н.В. про державну реєстрацію прав  та їх обтяжень, запису про право власності № 31229852, за якими за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право власності 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закону) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини 1, 4 статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною 1 статті 35 Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Статтею 36 Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У пунктах 4.1, 4.2, 4.5 іпотечного договору від 11 серпня 2006 року сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотеко держатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотеко держатель має право дострокового виконання зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодаржателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку», або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцями та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати.

Це застереження відповідно до ЗУ «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього іпотечного договору, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

Отже, вказане вище застереження в іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною 2 статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

У частині 1 статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

04 лютого 2019 року АТ «Укрсоцбанк» направив на адресу іпотекодавця повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, що підтверджується копіями списку згрупованих поштових відправлень, фіскального чеку, описом цінних листів з описом вкладення, рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень.

З вищенаведеного повідомлення, направленого на адресу іпотекодавця, вбачається, що кредитор вимагав сплатити борг за кредитним договором станом на 02 січня 2019 року у розмірі 3 820 852, 79 грн, та попереджено іпотекодавця, що в разі не виконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку, АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку».
ОСОБА_1 отримала вимогу кредитора про сплату боргу за договором, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень. 

Відомостей щодо зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання) іпотекодавця на момент направлення такої вимоги матеріали справи не містять.

Отже, АТ «Укрсоцбанк» вжило всіх заходів для повідомлення належним чином боржника (іпотекодавця) про заборгованість, у разі не погашення якої буде звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Посилання ОСОБА_1 на те, що на момент укладення іпотечного договору така правова підстава набуття права власності, як відповідне застереження в іпотечному договорі була відсутня, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2009 року між позивачкою та банком було укладено Додатковий договір №1 про зміну умов іпотечного договору, згідно п.3 якої передбачено, що тлумачення всіх термінів в цьому договорі відповідає їх тлумаченню в іпотечному договорі №548 від 11 серпня 2008 року.

Отже, до спірних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про іпотеку» в редакції від 25 грудня 2008 року, що набрали законної сили 14 січня 2009 року.
Крім того, частиною 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Згідно висновку про вартість майна, вартість предмета іпотеки станом на 18 березня 2019 року складала 609 353 грн. Тобто, оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась, що не відповідає вимогам закону.
Отже, перехід права власності АТ «Укрсоцбанк» на спірне нерухоме майно був здійснений без проведення належним чином оцінки вказаного нерухомого майна на момент переходу такого права власності.
Колегія суддів приймає доводи ОСОБА_1 щодо наявності арештів на іпотечне майно на час реєстрації права власності за іпотекодержателем, що є підставою для скасування такої реєстрації.
Судом встановлено, що 20 червня 2011 року приватний нотаріус Хоменко М.О. вчинила виконавчий напис, яким вимагала звернути стягнення на спірну квартиру в рахунок заборгованості в розмірі 71158,53 доларів США та 17797 гривень 58 копійок (а.с.19). 

15 липня 2011 року було відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим написом нотаріуса (а.с.18).

21 липня 2011 року державним реєстратором було накладено арешт на вказану квартиру за заявою ВДВС Глибоцького районного управління юстиції в Чернівецькій області на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження  № 27556634 від 15 липня 2011 р. (29-31).
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною тринадцятої статті 15 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку).
Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.
При наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження майна державний реєстратор не має права здійснювати реєстраційні дії поки таке обтяження не буде зняте.
Такий правовий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, справа №755/5072/17.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при наявності запису про арешт, накладеного на спірну квартиру, за заявою ВДВС Глибоцького районного управління юстиції в Чернівецькій області, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження  № 27556634 від 15 липня 2011 року, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дій поки такий арешт не буде знято.
Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд зазначає наступне.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Апеляційним судом встановлено, що житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, позивачка ОСОБА_1 здає в оренду, що підтверджується договором оренди від 15 листопада 2018 року (а.с.11).

Отже, позивачкою не надано, а в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що у іпотекодавця відсутнє будь-яке інше житлове майно, окрім того, що є предметом іпотеки, а також те, що зазначена житлова квартира використовується іпотекодавцем як місце постійного проживання.
Щодо вимоги позивачки припинити обтяження нерухомого майна, номери записів про обтяження 3594334 від 11 серпня 2006 року та №3594381 від 31 липня 2009 року
Обґрунтовуючи вимогу про припинення обтяження нерухомого майна, ОСОБА_1 посилається на повідомлення банку про анулювання боргу. Крім того вказує, що банком не надано доказів того, що таке рішення ним прийнято, у зв`язку із задоволенням своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
За правилами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Аналіз положення статті 599 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що зобов`язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Належне виконання також включає в себе виконання зобов`язання належними сторонами, в обумовлені строки, в погодженому або визначеному місці тощо. Неналежно проведене виконання не припиняє зобов`язання, а лише тягне за собою покладення на боржника нових обов`язків, які становлять міри цивільно-правової відповідальності (відшкодування збитків, стягнення неустойки тощо).
За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі, зокрема, припинення основного зобов`язання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша, третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.
Як вбачається з довідки про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу №95 від 02 вересня 2019 року, після реєстрації банком права власності на предмет іпотеки, залишок заборгованості ОСОБА_1 перед банком складала 8 384 066,43 грн. Сума прощеного (анульованого) боргу становила 1 458 922, 72 грн., з якого позивачка мала сплатити податок на дохід та військовий збір, відповідно до вимог Податкового Кодексу України.
Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед банком після звернення стягнення на предмет іпотеки та часткового анулювання боргу, повністю непогашена.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для припинення обтяження нерухомого майна, яке належало на праві власності ОСОБА_1 , оскільки позивачко не доведено належними та допустимими доказами належного виконання в повному обсязі умов кредитного договору від 10 серпня 2006 року та відсутності кредитної заборгованості за цим договором, і відтак і наявність підстав для припинення обтяження нерухомого майна.
Щодо вимоги позивачки усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її у вказану квартиру та заборони відповідачу та його представникам чинити їй та її наймачам перешкоди у користування такою квартирою.

Обґрунтовуючи вимогу про вселення, позивачка ОСОБА_1 посилалася на положення ст.109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч.3 ст.119 ЖК України).

За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте, вказані вимоги матеріального права на які посилається позивачка ОСОБА_1 , врегульовують правовідносини щодо виселення. 

За встановлених судом обставин спір підлягає вирішенню з підстав статті 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію предмета іпотеки за іпотекодержателем АТ «Альфа-Банк», вимоги ОСОБА_1  про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у дану квартиру та заборона відповідачу чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, яка належить їй на праві власності, підлягає задоволенню з підстав визначених ст.391 ЦК України.
Щодо неналежності відповідача – приватного нотаріуса
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. (ч.4 ст.367 ЦПК України).
Позивачка ОСОБА_1 заявила вимогу про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, запису про таку реєстрацію, припинення обтяження нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та заборони чинити перешкоди до АТ «Альфа-Банк» та приватного нотаріуса Козлової Н.В. Суд першої інстанції вважав останнього належним відповідачем. Проте Чернівецький апеляційний суд з цим висновком суду не погоджується.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України ).
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України у редакції).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №  552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63).
У справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). 
Спір про скасування рішення чи запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).
Колегія суддів вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір у позивачки щодо реєстрації права власності за іпотекодержателем є саме з АТ «Альфа-Банк» з приводу порушення ним права власності позивачки на нерухоме майно - квартиру  АДРЕСА_1 щодо реєстрації за банком такого права. 
Отже позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрації права власності не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

З огляду на те, що позивачка заявила позов також до неналежного співвідповідача-приватного нотаріуса, висновки суду першої інстанції про задоволення позову щодо нього та про покладення на останнього судових витрат є помилковими.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 1 ст.  376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду в частині позову до  приватного нотаріуса слід скасувати, в позові до приватного  нотаріуса відмовити, рішення суду в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про припинення обтяження нерухомого майна скасувати, в позові в цій частині відмовити,  рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у дану квартиру та заборони відповідачу чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою змінити в мотивувальній частині з підстав зазначених в цій постанові.
Керуючись ст. ст.374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний  суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Козлової Наталії Вікторівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про таку реєстрацію, припинення обтяження нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та заборони чинити перешкоди скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Козлової Наталії Вікторівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про таку реєстрацію, припинення обтяження нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та заборони чинити перешкоди відмовити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про припинення обтяження нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 на праві власності, а саме, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49.8 кв.м., у тому числі житловою площею 36.1 кв.м, номери записів про обтяження 3594334 від 11 серпня 2006 року та №3594381 від 31 липня 2009 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про припинення обтяження нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 на праві власності, а саме, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49.8 кв.м., у тому числі житловою площею 36.1 кв.м, номери записів про обтяження 3594334 від 11 серпня 2006 року та №3594381 від 31 липня 2009 року відмовити. 

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46524091 від 17 квітня 2019 року, час 17:54:30 та запису про право власності № 31229852, за якими за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49.8 кв.м., у тому числі житловою площею 36,1 кв.м. та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у дану квартиру та заборони відповідачу чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою змінити в мотивувальній частині з підстав зазначених в цій постанові.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення – 13 листопада 2020 року

Головуючий                                                 М.І. Кулянда 

Судді:                                                          А.І. Владичан         
               
                                                               О.О. Одинак