ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/4654/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу                     представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Акермана Олега Матвійовича

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року (головуючий суддя - Сидоренко Д.В.) в адміністративній справі

за позовом                                                   представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Акермана Олега Матвійовича

до                                                             Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про                                                             визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_1 (далі - Позивач) - адвокат Акерман Олег Матвійович звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - Відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №186/03-08/19 від 30.07.2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії згідно наданим довідкам, підвищенням розміру пенсії відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, починаючи з дати звернення - 20.09.2017 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Мотивуючи адміністративний позов представник Позивача, зокрема, зазначив, що відсутність місця реєстрації на території України не може бути підставою для відмови в призначенні пенсії за віком. Крім того, представник Позивача вказав і про те, що  враховуючи приписи Порядку №25-1 від 14.12.2015 року, починаючи з 01 серпня 2016 року, особи можуть звертатись із заявами про призначення пенсії до будь-якого органу Пенсійного фонду України незалежно від території обслуговування. З огляду на обставини викладені у позовній заяві, представник Позивача просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі №160/4654/20 в задоволенні адміністративного позову представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Акермана Олега Матвійовича до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено (а.с.54-56).
Представник Позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с.58-63).
В апеляційній скарзі представник Позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано у тому числі тим, що суд першої не дослідив належним чином тих обставин, що за наслідком розгляду заяви поданої в порядку ст. 383 КАС України не буде скасовано рішення №186/03-08/19 від 30.07.2019, що, у свою чергу, свідчить про неможливість належного відновлення порушеного права Позивача шляхом подання такої заяви в порядку ст. 383 КАС України.
Мотивуючи апеляційну скаргу, представник Позивача, також, вказав і про те, що, приймаючи спірне рішення №186/03-08/19 від 30.07.2019 року, Відповідач посилався на норми Порядку №22-1, які застосовуються для поновлення виплати пенсії, а не її призначення, у той час як, Позивач звертався до Відповідача із заявою саме про призначення пенсії за віком, а не про поновлення її виплати.
Відповідач не подав відзив на апеляційну скаргу.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується її паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 17).
До червня 1999 року ОСОБА_1 мешкала за адресою: Україна, Миколаївська область, Первомайський район, с. Софіївка, та працювала на території України, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 18-19).
20.09.2017 року Позивач через представника за довіреністю Акермана О.М. звернувся до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) із заявою про призначення пенсії за віком вперше як непрацюючій особі (а.с. 16).
Рішенням №45 від 22 вересня 2017 Відповідач відмовив у призначенні пенсії за віком. Відмова мотивована тим, що документами, наданими для призначення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) Позивача на території України. Крім цього, орган Пенсійного Фонду України вказав на необхідність особистого звернення особи із заявою про призначення пенсії (а.с. 40 зв. бік - 41).
Не погоджуючись з таким рішенням Відповідача представник Позивача звернувся із позовом до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018р. у справі №208/6011/17 (провадження 2-а/208/94/18) рішення Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №45 від 22 вересня 2017 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду. В іншій частині позову, відмовлено (а.с. 39 зв. бік - 40).
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області обґрунтоване, зокрема тим, що проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, Позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України. Таким чином, враховуючи відсутність у Позивача постійного місця проживання на території України, суд вважав можливим звернення представника Позивача із заявою про призначення пенсії до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.
Повторно розглянувши заяву представника Позивача від 20.09.2017 року Відповідач рішенням №12/12 від 12.12.2018 року відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, з огляду на те, що згідно з Порядком №22-1 від 25.11.2005 заява про призначення пенсії, поновлення виплати пенсії подається заявником особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії та до заяви про призначення пенсії додається документ про місце проживання (реєстрації), зокрема: паспорт або довідка відповідних органів місцевого самоврядування. 
Не погоджуючись з таким рішенням Відповідача представник Позивача звернувся із позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року у справі №160/1620/19 визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 12/12 від 12.12.2018 про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.09.2017 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 48 зв. бік - 50).
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду обґрунтоване, зокрема тим, що Позивач, як громадянин України незалежно від проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і не пенсійне забезпечення. Також, в рішенні зазначено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст.46 Конституції України. Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, Позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. За таких обставин, відсутність у Позивача постійного місця проживання на території України не може бути підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком, а тому рішення Відповідача №45 від 22.09.2017 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком є протиправним.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі №160/1620/19 Відповідач повторно розглянув заяву представника Позивача від 20.09.2017 року та прийняв рішення №186/03-08/19 від 30.07.2019 року, яким відмовив Позивачу в призначенні пенсії за віком, з тих підстав, що останнім не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії оскільки його представник звернувся за призначенням пенсії до територіального Пенсійного фонду з порушенням п.1.1 Порядку №22-1, тобто не до органу за місцем проживання (у даному випадку останнім місцем реєстрації). Крім того, у вказаному рішенні зазначено про те, що представник Позивача до заяви про призначення пенсії не надав жодних підтверджуючих документів, що особі було призначено пенсію за віком саме в територіальних органах Пенсійного фонду України, при цьому п. 1.5 розділу І Порядку №22-1 від 25.11.2005 року передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається заявником особисто або його законним представником до органу, що призначав пенсію за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії (а.с. 11).     
Не погоджуючись з рішенням Відповідача №186/03-08/19 від 30.07.2019 року представник Позивача звернувся до суду із позовом у даній справі.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що у спірних правовідносинах існують обставини, з якими ст. 382 КАС України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судових рішень, тому якщо Позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю Відповідача на виконання рішень судових рішень у справах №208/6011/17 та №160/1620/19 порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності Відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
З аналізу вищенаведених положень КАС України випливає те, що звернення до суду із заявою про встановлення судового контролю та/або із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду є правом, а не обов`язком Позивача у справі.
Більш того, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №186/03-08/19 від 30.07.2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком не було предметом розгляду у справах №208/6011/17 та №160/1620/19.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у даній справі. 
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 зазначеного Закону встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. 2ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.
Вказаним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.
Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.
Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).
У пунктах 52-54 вищевказаного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для призначення і виплати Позивачу пенсії у розмірі, передбаченому Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що Відповідач втретє відмовляє Позивачу у призначенні пенсії за віком з підстав того, що, на думку останнього, ОСОБА_1 не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки її представник звернувся за призначенням пенсії до територіального органу Пенсійного фонду з порушенням п. 1.1 Порядку №22-1, тобто не до органу за місцем проживання (у даному випадку останнім місцем реєстрації).
Відповідно до  ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Згідно пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, (далі Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.
Проте, при прийнятті спірного рішення Відповідачем не враховано, що вказані норми підлягають застосуванню у випадку, коли особа, яка звертається до органів пенсійного фонду  має місце реєстрації або фактичного проживання безпосередньо в Україні.
Разом із цим, ані положеннями Порядку №22-1, ані Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено, до якого саме територіального органу Пенсійного фонду України має звертатися заявник для подання заяви про призначення пенсії за віком, якщо він не проживає на території України, та не перебуває на обліку у територіальних відділеннях Пенсійного фонду України.
Матеріалами даної справи підтверджено та сторонами по справі не заперечується, що Позивач проживає фактично за адресою: АДРЕСА_1 , та з 1999 року знятий з реєстрації за адресою: Україна, Миколаївська область, Первомайський район, с. Софіївка.
На думку колегії суддів, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання поза межами України, так само і той факт, що до виїзду за межі України на постійне місце проживання особа проживала в іншому населеному пункті, ніж той в якому особа звернулась за призначенням пенсії, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Отже, спірне рішення Відповідача про відмову у призначенні пенсії Позивачу з підстав звернення представником Позивача до неналежного органу пенсійного фонду є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято Відповідачем не на підставі положень Конституції та законодавства України.
Щодо заявлених позовних вимог про зобов`язання Відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії згідно наданим довідкам, підвищенням розміру пенсії відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, починаючи з дати звернення - 20.09.2017 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.
Як зазначалось вище, Відповідач, втретє приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , посилався лише на порушення представником останньої порядку звернення за призначенням пенсії до відповідного територіального органу Пенсійного фонду, тобто підставою для відмови у призначенні пенсії не були зауваження Відповідача щодо форми та змісту заяви про призначення пенсії та доданих до неї документів, так як і не заперечувалось Відповідачем право Позивача на призначення пенсії за віком.
З огляду на вищевикладене, та з урахуванням встановлення судом апеляційної інстанції обставин порушення Відповідачем конституційного права Позивача на пенсійне забезпечення та у зв`язку з підтвердженою матеріалами даної справи неефективністю зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву Позивача від 20 вересня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог останнього в частині зобов`язання Відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, починаючи з 20 вересня 2017 року.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 №1596 (далі - Порядок №1596), визначено механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями (далі - органи Пенсійного фонду), головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі - пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі - одержувачі) в уповноважених банках.
Відповідно до п. 8, п. 9 Порядку №1596 поточні рахунки одержувачам відкриваються уповноваженими банками згідно з вимогами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку, що регулюють порядок відкриття рахунків у національній та іноземній валюті. Між уповноваженим банком і одержувачем укладається договір банківського рахунка. Положеннями договору не можуть погіршуватися умови виплати пенсій та грошової допомоги, встановлені цим Порядком. Умови договору повинні передбачати можливість його розірвання за ініціативою однієї із сторін.
Згідно з п. 10 Порядку № 1596 заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду чи органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду чи органом соціального захисту населення від установи уповноваженого банку. Заяви приймаються за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання, і реєструються в установленому порядку.
За змістом приписів п. 12, п. 13 Порядку №1596 органи Пенсійного фонду та органи соціального захисту населення на підставі заяв, передбачених пунктом 10 цього Порядку, складають:
- списки на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі - списки) згідно з додатком 2 у двох примірниках;
- опис списків на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі - опис) згідно з додатком 3 у трьох примірниках.
Таким чином, підставою для виплати пенсії через поточні рахунки в банках є заява про виплату пенсії або грошової допомоги (бланк якої є Додатком №1 до Порядку №1596), яка може бути подана пенсійному органу відповідно до п. 10 Порядку №1596 двома шляхами, а саме:
- особисто пенсіонером до органу Пенсійного фонду;
- від установи уповноваженого банку.
Аналогічні положення закріплені у п. 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1), яким передбачено, що заяви про виплату пенсії (додаток 5) реєструються в журналі вхідної кореспонденції. Заява про виплату пенсії через банківський рахунок подається заявником згідно з Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їхні поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 №1596 (зі змінами).
З аналізу вищенаведеного випливає те, що органи Пенсійного фонду України уповноважені здійснювати виплату пенсії через поточні рахунки в банках у разі наявності заяви про виплату пенсії або грошової допомоги (бланк якої є Додатком №1 до Порядку №1596).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що подаючи заяву про призначення/перерахунок пенсії від 20 вересня 2017 року, представник Позивача у вказаній заяві в графі «пенсію прошу виплачувати» не зазначив «через банк» та «номер рахунка», так як і не додав до неї заяви про виплату пенсії або грошової допомоги (бланк якої є Додатком №1 до Порядку №1596), а вказав лише: «Поштою», тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач не позбавлений права на звернення до Відповідача із заявою про виплату пенсії або грошової допомоги, бланк якої є Додатком №1 до Порядку №1596, з метою отримання пенсійних виплат саме на банківський рахунок останнього.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком з відповідними умовами, а саме: з урахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії згідно з наданими довідками та підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, колегія суддів вважає такі вимоги передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в межах спірних правовідносин відсутні підстави вважати, що Відповідачем не буде враховано увесь стаж, відповідну заробітну плату та положення ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при призначенні та виплаті пенсії Позивачу на виконання цієї постанови суду апеляційної інстанції.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з урахуванням тривалого та безпідставного порушення Відповідачем права Позивача на отримання пенсії, наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні позовних підлягає скасуванню.
З огляду на звільнення Позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у даній справі розподіл судових витрат відповідно до 139 КАС України не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Акермана Олега Матвійовича - задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі №160/4654/20 - скасувати.
Позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Акермана Олега Матвійовича - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №186/03-08/19 від 30.07.2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), як не працюючому пенсіонеру, починаючи з 20 вересня 2017 року.
В решті позовних вимог - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов