ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7427/20 Справа № 182/6543/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 211/49053/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Голуб О.О. 

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2013 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль” (надалі – ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Бережний О.С., про розірвання договору купівлі-продажу.
Позовна заява мотивована тим, що 29 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого покупець ОСОБА_2 зобов`язався сплатити на користь продавця (позивача у справі) за відчужувану квартиру 148 531,00 грн., в порядку передбаченому п. 1 цього Договору, а саме: 22 281,00 грн. передав під час підписання договору та 126 250,00 грн. зобов`язався сплатити в термін до 17-00 годин 29 серпня 2006 року.
ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав та не сплатив до кінця дня 29 серпня 2006 року повну вартість квартири. Для того щоб не ставити під загрозу дійсність укладеного між ними договору і довірившись покупцю ОСОБА_2 , позивач був вимушений написати Заяву про отримання повного розрахунку за продану квартиру, хоча в дійсності такого не сталося.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що укладено з відповідачем ОСОБА_2 , оскільки покупець не сплатив повну вартість квартири, що обумовлена умовами договору.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального прав.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено протиправний та передчасний висновок щодо відсутності підстав для задоволення позовної заяви про розірвання договору купівлі-продажу квартири з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, у зв`язку із зазначенням у договорі про повний розрахунок із продавцем, адже у Заяві до спірного договору містяться відомості, які не відповідають дійсності та розрахунку з ним здійснено не було, що не заперечується й відповідачем ОСОБА_2 . Відповідач просив позивача написати таку заяву для завершення угоди через тиск нотаріуса та банку, пообіцявши розрахуватися пізніше. При цьому, позивач зазначає, що ключі від квартири та правоустановлюючи документи залишилися у нього, щоб унеможливити реєстрацію квартири за відповідачем, який не здійснив розрахунок за квартиру.
Позивач наводить судову практику судів вищої інстанції в аналогічних справах, зокрема у справах №916/667/18, №591/1101/16-ц, №344/17202/14-ц, №6-12406св13, №2/280/09, №6-6966св13, №532/2223/15-ц,, №6-75цс13, та посилається на Лист Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року №10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов`язань, що виникають із договорі та інших правочинів», де констатовано, що якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений строк, продавець набуває право вимоги такої оплати або розірвання договору. 
Також, позивач зазначає, що сплив позовної давності не передбачено як законну підставу для припинення зобов`язання та клопотання щодо пропуску позовної давності заявлено неналежним суб`єктом, який, відповідно до вимог ЦК України, не має права заявляти таке клопотання.
Порушення судом норм процесуального права полягає у тому, що позивач не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що позбавило його процесуального права на подання відповіді на відзив та на пояснення третіх осіб, та є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Бережний О.С.зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_2  підтримує апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1  та зазначає, що він не зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру та умови договору щодо повної оплати її вартості дійсно не виконав, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (т. 2 а.с. 40-42), в судове засідання не з`явилася, від позивача ОСОБА_1 та третьої особи приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Бережного О.С., від кожного окремо, надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а інші учасники справи про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29.08.2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С. 29.08.2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 2828 (т. 1 а.с.5-6).
Відповідно до п.2.1 Договору купівлі-продажу, продаж за домовленістю сторін вчинено за 148 531 грн.
Пунктом .3.1 Договору визначено, що „за домовленістю сторін встановлено такий порядок розрахунків між ними із сплати ціни квартири:
3.1.1. 22281 грн. 00 коп. Покупець сплачує продавцю під час підписання цього договору. Сторони підтверджують факт сплати цього платежу за продану квартиру.
3.1.2. Покупець для сплати залишку ціни квартири здійснює продавцю окремий платіж готівкою у розмірі 126 250 грн. в термін до 17.00 години 29.08.2006 року. Факт повного розрахунку буде підтверджуватися заявою продавця. Справжність підпису продавця на цій заяві повинно бути засвідчено у нотаріальному порядку.”
ОСОБА_1 заявою, яка засвідчена 29.08.2006 року у нотаріальному порядку за реєстровим номером №2838, підтвердив, що 29.08.2006 року одержав від ОСОБА_2 повний розрахунок за продану за договором купівлі-продажу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.32 - зворот).
Спір виник з приводу розірвання Договору купівлі-продажу від 29.08.2006 року з підстав невиконання покупцем ОСОБА_2 його умов щодо сплати продавцеві повної вартості квартири в обумовлені цим Договором строки.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, – за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.  Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.  У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.  Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.  Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).
Вирішальне значення для застосування положення частини другої
статті 651 ЦК України має перш-за все встановлення факту невиконання однією із сторін умов договору, а вже потім вирішення питання щодо співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
При цьому, за приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 заявою, яка засвідчена 29.08.2006 року у нотаріальному порядку за реєстровим номером №2838, підтвердив, що 29.08.2006 року одержав від ОСОБА_2 повний розрахунок за продану за договором купівлі-продажу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.32 - зворот), а доводи останнього щодо написання цієї заяви на прохання покупця ОСОБА_2 не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.
При цьому, в матеріалах справи наявна копія Договору іпотеки від 29 серпня 2006 року, за умовами якого боржник ОСОБА_2 передав в іпотеку Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», квартиру АДРЕСА_1 , засвідчивши своїм підписом, що предмет іпотеки перебуває у його власності, до укладення цього Договору нікому не відчужений, під забороною та заставою не перебуває, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб немає (т. 1 а.с. 30-31).
29 серпня 2006 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С. накаладено заборону відчуження зазначеної квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , до припинення договору іпотеки, про що внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 31- зворот, 34), у зв`язку з чим колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та позиції відповідача ОСОБА_2 про те, що він не зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру та умови договору щодо повної оплати її вартості дійсно не виконав.
Крім того, на спростування доводів апеляційної скарги позивача Юренкова А.В., представником АТ «Райффайзен Банк аваль» було надано до суду апеляційної інстанції витяг про реєстрацію Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 29.08.2006 року. Рішення про реєстрацію права власності прийнято 10 вересня 2006 року (т. 2 а.с. 62). 
19 грудня 2007 року, на квартиру  АДРЕСА_1 було виготовлено технічний паспорт, із зазначенням власника квартири ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 63).
Клопотання відповідача ОСОБА_2 щодо витребування від АТ «Райффайзен Банк Аваль» оригіналів зазначених документів задоволенню не підлягають, оскільки наявні в матеріалах справи копії є читабельними та є належним предметом доказування у справі.
До того ж, 07 серпня 2007 року представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було здійснено перевірку стану та наявності застави (предмету іпотеки), тобто квартири  АДРЕСА_1 , у присутності ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 36), а рішенням Господарського суду міста Києва задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди приміщення (квартири АДРЕСА_1 ) (т. 1 а.с. 37-38), щодо підтверджує факт використання ОСОБА_2 , спірної квартири та розпорядження нею на правах власника, у зв`язку з чим колегія суддів відноситься критично до позиції відповідача ОСОБА_2 щодо визнання ним позовних вимог.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволені заявлених позовних вимог з підстав їх недоведеності та доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Посилання позивача на судову практику судів вищої інстанції в аналогічних справах, зокрема у справах №916/667/18, №591/1101/16-ц, №344/17202/14-ц, №6-12406св13, №2/280/09, №6-6966св13, №532/2223/15-ц,, №6-75цс13, та на Лист Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року №10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов`язань, що виникають із договорі та інших правочинів», де констатовано, що якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений строк, продавець набуває право вимоги такої оплати або розірвання договору, колегією суддів не приймаються, оскільки правові висновки у вказаних справах грунтуються на інших фактичних обставинах справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що сплив позовної давності не передбачено як законну підставу для припинення зобов`язання та клопотання щодо пропуску позовної давності заявлено неналежним суб`єктом, який, відповідно до вимог ЦК України, не має права заявляти таке клопотання, колегією суддів теж не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено через їх недоведеність, а не у зв`язку з пропуском останнім позовної давності.
Доводи ж апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та розгляду справи без належного повідомлення позивача ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі, що унеможливили подання останнім заперечень на відзив на позовну заяву, колегією суддів приймаються, як обґрунтовані, оскільки в матеріалах справи відсутнє підтвердження про вручення позивачеві ухвали про відкриття провадження у справі, а приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення кореспонденції суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування учасника справи. Повернення кореспонденції суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, провадження № 14-507цс18, справа № 752/11896/17).
Однак, таке порушення  ЦПК України не тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції у порядку  п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, адже справу розглянуто  у  спрощеному позовному провадженні без повідомлення  сторін за наявними матеріалами справи, тоді як обов`язковою підставою для скасування судового рішення є виключно розгляд справи  за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: