Ухвала
 
26 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 941/363/20
провадження № 61-17317ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він у період із 19 вересня 1977 року по 25 липня 2005 року працював водієм на автомобілях марки БелАЗ, Камаз на Відкритому акціонерному товаристві «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ВАТ «ЦГЗК»). У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці він отримав хронічне професійне захворювання, йому встановлено діагноз - хронічне обструктивне захворювання легень другої ступені (Пиловий бронхіт другої ступені, емфізема легень другої ступені), легенева недостатність другого ступеня. Вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК) 19 жовтня 2005 року і йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 40 % по хронічному обструктивному захворюванню легень (далі - ХОЗЛ), встановлено третю групу інвалідності. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, 03 жовтня 2007 року він повторно пройшов огляд МСЕК, де йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 50 % по ХОЗЛ та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Наявність вказаних негативних явищ в його житті свідчить про постійне перенесення ним больових відчуттів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у нього можливості у достатній мірі реалізовувати себе у професійній сфері, повноцінно працювати, реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які він мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати професійної працездатності.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь 236 150,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
 
Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 80 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб. У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, під час дії якої позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування України. Розмір відшкодування моральної шкоди суди визначили з урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, стану здоров`я, тяжкості отриманого захворювання, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставини у справі.
 
20 листопада 2020 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди у розмірі 236 150,00 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2020 року та постанова Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року не підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилання на передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик