ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18052/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  21 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо неврахування у вислугу років ОСОБА_1 періоду навчання у Київському військовому ліцеї, встановлення початку його військової служби датою вступу до ліцею - 15.08.1991;
- зобов`язати Міністерство оборони України, Генеральний штаб ЗС України та Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України врахувати строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцеї у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби ОСОБА_2 , провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 15.08.1991, внести зміни у всі відповідні кадрові, фінансові та інші документи;
- зобов`язати Генеральний штаб ЗС України внести зміни в наказ начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗС України від 07.06.2019 № 257 (пункт 18) щодо наявності вислуги років полковника ОСОБА_2 та внести відомості про наявність вислуги на військовій службі 27 календарних років;
- зобов`язати Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України внести зміни в наказ начальника Військової служби правопорядку у Збройних силах України — начальника Головного управління Військової служби правопорядку ЗС України від 22.06.2019 № 142 (по стройовій частині) щодо вислуги років полковника ОСОБА_2 , і внести відомості про наявність у позивача вислуги на військовій службі 27 календарних років, здійснення виплати позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 50 % грошового забезпечення не за 25, а за повних 27 календарних років, а також здійснити виплату різниці у вигляді доплати за два роки;
- визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати полковнику ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019;
- зобов`язати Генеральний штаб ЗС України та Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019;
- визнати протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України та Головного управління Військової служби правопорядку ЗС України у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 22.06.2019;
- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України та Головне управління Військової служби правопорядку ЗС України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.06.2019 включно.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати полковнику ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019, зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019, визнано протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2017, зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 включно. В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити таким шляхом: 
- пункт 1 викласти в наступній редакції: Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
- пункти 2-5 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року залишити без змін.
- доповнити Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року наступними пунктами: 
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо неврахування у вислугу років ОСОБА_1 періоду навчання у Київському військовому ліцеї, встановлення початку його військової служби датою вступу до ліцею - 15.08.1991; 
- зобов`язати Міністерство оборони України, Генеральний штаб ЗС України та Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України врахувати строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцеї у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби ОСОБА_1 , провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 15.08.1991, внести зміни у всі відповідні кадрові, фінансові та інші документи; 
- зобов`язати Генеральний штаб ЗС України внести зміни в наказ начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗС України від 07.06.2019 № 257 (пункт 18) щодо наявності вислуги років полковника ОСОБА_1 та внести відомості про наявність вислуги на військовій службі 27 календарних років; 
- зобов`язати Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України внести зміни в наказ начальника Військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку ЗС України від 22.06.2019 №142 (по стройовій частині) щодо вислуги років полковника ОСОБА_1 , і внести відомості про наявність у мене вислуги на військовій службі 27 календарних років, здійснення виплати мені одноразової грошової винагороди у розмірі 50 % грошового забезпечення не за 25, а за повних 27 календарних років; 
- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різниці виплаті одноразової грошової винагороди з військової служби у вигляді доплати за два роки.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції у порушення вимог ст. 22 Конституції України безпідставно та неправомірно звужено права позивача, а саме застосовано норми чинного законодавства, які вступили в дію після встановлення судом початку військової служби ОСОБА_1 - день вступу на навчання у військовий ліцей, що на той час було передбачено на законодавчому рівні, та положення якого наведено вище, що стало підставою для прийняття рішення Луцьким міськрайонним судом Волинської області судом у 2007 році.
Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України також подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якому апелянт просить його скасувати в частині визнання протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2017, зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 включно, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити повністю. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила встановлений поріг.
Головним управлінням Військової служби правопорядку Збройних Сил України подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що період навчання не може відноситися до військової служби, оскільки Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачено одночасне проведення допризовної підготовки та проходження військової служби.
Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України також подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в обґрунтування якого зазначено, що військова служба (навчання) позивача в Київському військовому ліцеї не зараховується до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років особам офіцерського складу Збройних Сил.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Наказом начальника Генерального штабу — Головнокомандувача ЗС України від 07.06.2019 № 257 (пункт 18) відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пп. «а» (у зв`язку з закінченням контракту) полковника ОСОБА_1 , старшого офіцера відділу персоналу штабу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України. Вислуга років у ЗС: календарна — 25 років 10 місяців, пільгова — 27 років 1 місяць (а.с.26 т.1).
Згідно з наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України — начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по стройовій частині) від 22.06.2019 № 142 полковника ОСОБА_1 з 22.06.2019 виключено зі списків особового складу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області. Вислуга років у Збройних Силах на 22.06.2019 складає календарна – 25 років 10 місяців, пільгова — 27 років 1 місяць (а.с.27 т.1)
Заявою від 17.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України про належний розрахунок вислуги років з урахуванням рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області про виплату компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та про виплату індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 2019 (а.с.28-29 т.1).
Листом від 16.08.2019 №306/фес/6905 Головним управлінням Військової служби правопорядку Збройних Сил України повідомлено, що вислуга років вказана на підставі розрахунку вислуги років №2616, затвердженого заступником директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України 27.03.2019, з якою було ознайомлено позивача та жодних зауважень останнім не було висунуто. Зазначено, що фінансовим управлінням здійснено виплату індексації у 2018 — 658,55 грн та у 2019 — 644,18 грн. Також вказано, що відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI та згідно з ч. 17 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку з дією на території України особливого періоду додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, не надаються з березня 2014 року і до цього часу. Також, відповідно до Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено порядку перенесення додаткових відпусток на інший період (а.с.30-31 т.1).
Вважаючи свої права щодо неврахування відповідачами вислуги років позивача періоду навчання у Київському військовому ліцеї, невиплати грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій, невиплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що військова служба (навчання) позивача в Київському військовому ліцеї не зараховується до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років особам офіцерського складу Збройних Сил, натомість, Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Також, на підставі наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.01.2016 по 31.12.2017.
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон).
Приписи абз.4 ч.1 ст.24 Закону у редакції до 31.07.1999, було визначено, що для допризовників, призовників і військовозобов`язаних початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом.
Разом з тим, вищенаведена редакція статті діяла до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого дана стаття була викладена в іншій редакції, яка вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі із днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Указані зміни набули чинності з 31.07.1999.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Отже, на час звернення позивача із вимогою про перерахування йому строку військової служби, з урахуванням періоду навчання в Київському військовому ліцеї, норма права, яка визначала, що початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), не діяла.
Так, постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2007 у справі №2а-840/2007 задоволено позов ОСОБА_1 , встановлено наявність компетенції начальника Луцького зонального відділення Військової служби правопорядку у Збройних силах України та зобов`язано його встановити початком перебування на військовій службі ОСОБА_1 день прибуття (зарахування) на навчання до Київського військового ліцею (15.08.1991); зобов`язано начальника Луцького зонального відділення Військової служби правопорядку у Збройних силах України зарахувати своїм рішенням строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцею у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби, провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 15.08.1991, внести зміни в усі відповідні документи. Постанова набрала законної сили 31.12.2007.
З вказаної постанови суду вбачається, що на підставі наказу №66 від 15.08.1991 позивач був зарахований до списків особового складу та призначений суворовцем 2 взводу 5 роти Київського суворовського військового училища, а 12 червня 1993 року на підставі наказу №51 закінчив означений ліцей.
Позивач зазначає, що на час його навчання у ліцеї був чинним Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року, відповідно до абз.4 п.1 ст.24 якого початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військкоматом. Ця норма була чинною до прийняття Закону України від 18 червня 1999 року «Про внесення змії до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу».
Апелянт підкреслює, що така ж норма міститься у абз.4 п.4 р.1 Тимчасового положення про проходження військової служби: солдатами, матросами, сержантами і старшинами, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року №174/93, яке втратило чинність у 2001 році, відтак, враховуючи положення ст. 22 Конституції України, застосуванню підлягають норми Закону, що діяли на час навчання позивача у військовому ліцеї.
Так, відповідно до Закону України «Про загальну середню освіту» ліцей (ліцей-інтернат) - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).
Положенням про військові ліцеї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1087, визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 року № 490, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна створено на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
Системний аналіз наведених нормативних приписів дає підстави, що період навчання позивача у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою останнього до вступу на військову службу і не може вважатися безпосередньо військовою службою.
Отже, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна є видом загальноосвітнього навчально-виховного закладу у системі військової освіти Міністерства оборони України, в якому ліцеїсти проходять підготовку до вступу у військові навчальні заклади, а тому ліцей, у якому навчався Позивач, не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону, у зв`язку з чим період його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ст. 2 Закону.
Аналогічну позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 року у справі №825/1086/17.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції застосовано норми чинного законодавства, які вступили в дію після встановлення судом початку військової служби ОСОБА_1 - день вступу на навчання у військовий ліцей, на переконання судової колегії, є помилковим, оскільки визначення строку військової служби для зарахування до вислуги років для призначення пенсії проводиться на підставі того закону, якій діє на такий час, тобто на час звільнення позивача зі служби та призначення пенсії. Протилежний підхід фактично означатиме, що держава позбавлена права змінювати правове регулювання тих чи інших правовідносин.
При цьому, питання про включення до загального військового стажу терміну навчання у суворівських (нахімовському) училищах, військових ліцеях та ліцеях із посиленою військово-фізичною підготовкою, неодноразово розглядалось Верховним Судом України, який у своїх рішеннях підкреслив, що навчання у таких закладах не слід вважати проходженням військової служби (справи № 21-41а11, № 21-129а11, № 21-358а11, №21-7а12, №21-107а13, №21-330а13).
Більш того, апелянт зазначає, що постанова Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2007 суду набрала законної сили та виконана начальником Луцького зонального відділення Військової служби правопорядку, про що свідчить запис у послужному списку ОСОБА_1 .
Крім того, в силу ч.5 ст.78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відтак, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної щодо визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо неврахування у вислугу років ОСОБА_1 періоду навчання у Київському військовому ліцеї, встановлення початку його військової служби датою вступу до ліцею - 15.08.1991 та зобов`язання Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України врахувати строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцеї у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби ОСОБА_1 , провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 15.08.1991, внести зміни у всі відповідні кадрові, фінансові та інші документи, дійшов правомірних та обґрунтованих висновків. 
При цьому, у даній справі позивач оспорює саме підрахунок календарної вислуги років у 2019 році, перед звільненням його з військової служби.
За твердженнями позивача, під час підрахунку Департаментом Фінансів Міністерства оборони України не врахована наявність запису в особовій справі ОСОБА_1 , в послужному списку якого вказано, що початок військової служби в нього є саме 15.08.1991 року, а також наявність Постанови Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2007 року, якою також визначено початком військової служби ОСОБА_1 15.08.1991 року, а наведені в наказах від 07.06.2019 № 257 та  від 22.06.2019 № 142 розрахунки вислуги років є помилковими, оскільки відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2007 року його вислуга років мала б становити 27 календарних років та пільгова 29 років.
Суд звертає увагу, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2007 року не визначено підстав щодо зміни обсягу календарної та пільгової вислуги років, які на думку скаржника становлять 27 календарних років та пільгових 29 років, натомість, лише зобов`язано начальника Луцького зонального відділення Військової служби правопорядку у Збройних силах України провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 15.08.1991 року та внести зміни в усі відповідні документи.
Оскільки навчання позивача в Київському військовому ліцеї не зараховується до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років особам офіцерського складу Збройних Сил, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача щодо наявності у нього 27 календарних років вислуги та пільгових 29 років. 
Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги в частині зобов`язання Генерального штабу ЗС України внести зміни в наказ начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗС України від 07.06.2019 № 257 (пункт 18) щодо наявності вислуги років полковника ОСОБА_2 та внести відомості про наявність вислуги на військовій службі 27 календарних років та зобов`язання Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України внести зміни в наказ начальника Військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку ЗС України від 22.06.2019 № 142 (по стройовій частині) щодо вислуги років полковника ОСОБА_2 , і внести відомості про наявність у позивача вислуги на військовій службі 27 календарних років, здійснення виплати позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 50 % грошового забезпечення не за 25, а за повних 27 календарних років, а також здійснити виплату різниці у вигляді доплати за два роки, задоволенню також не підлягають. 
Як вже було зазначено, після звільнення з військової служби ОСОБА_3 у липні 2019 року звернувся до Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України із заявою про проведення індексації грошового забезпечення та проведення її виплати у період з 2016 по 2019 роки.
Листом Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 16.08.2019 № 306/фес/6905 повідомлено, що фінансовим управлінням здійснено виплату індексації у 2018 – 658,55 грн та у 2019 – 644,18 грн. Щодо виплати за 2016-2017 роки відповідачем-3 здійснено посилання на лист Мінсоцполітики від 04.07.2017 № 220/5140, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. Порядок не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди.
Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України зазначає, що відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, з приводу чого, колегія суддів звертає увагу на таке.
Визначення індексації наведено у ч.1 ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», відповідно до якої індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з ч.1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін (ч.1 ст.6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Частинами 2, 6 ст.5 наведеного Закону передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно п.1 якого він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Пунктом 11 вказаного Порядку встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно з п.2 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі грошове забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до п.6 Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Листом Державної служби статистики України від 11 січня 2016 року №11.1-5/6-16 повідомлено, що індекс споживчих цін (без урахування тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та частини зони проведення антитерористичної операції) у 2015 році (грудень до грудня попереднього року) становив 143,3 %
Відповідно до листа Державної служби статистики України від 10 січня 2017 року №11.1-03/2-17 індекс споживчих цін (без урахування тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та частини зони проведення антитерористичної операції) у 2016 році (грудень до грудня попереднього року) становив 112,4 %.
Згідно з повідомленням Державної служби статистики України від 11.01.2018 у 2017 році індекс споживчих цін (без урахування тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та частини зони проведення антитерористичної операції) становив 113,7%.
Відповідно до повідомлення Державної служби статистики України від 11.01.2019 у 2018 році індекс споживчих цін (без урахування тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та частини зони проведення антитерористичної операції) становив 109,8 %.
Повідомленням Державної служби статистики України від 11.12.2019 індекс споживних цін (індекс інфляції) у листопаді 2019 року щодо жовтня становив 100,1%, за період січень - листопад 2019 року - 104,3%. 
Таким чином, у 2016-2019 році грошове забезпечення позивача підлягало обов`язковій індексації відповідно до норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», оскільки величина індексу споживчих цін за цей період перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, про вірно зазначив суд першої інстанції. 
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності в частині нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустки та індексації грошового забезпечення та зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити їх позивачу.
Інші доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Зокрема, в п.30 Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для здійснення розподілу судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції. А не вирішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат, не може бути підставою для зміни або скасування судового рішення, оскільки наведене питання підлягає вирішенню в порядку ст.252 КАС України шляхом подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення.
Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України – залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду
Текст постанови виготовлено 21 грудня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                              А.Ю.Кучма