П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/502/20	
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.
                                                                                          Дата і місце ухвалення 10.07.2020р., м. Херсон
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду  від 10 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
27.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з ним повного розрахунку при звільненні із військової служби в день виключення із списків військової частини, стосовно виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 років;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 років, за період з 02.08.2019 р. по 13.02.2020 включно, з розрахунку 508,08 грн. в день в сумі 99075,60 грн.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні із військової служби в день виключення із списків військової частини, стосовно виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 року.
Зобов`язано Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 року, за період з 02.08.2019 року по 11.02.2020 року у розмірі 100201 грн. (сто тисяч двісті одна грн.).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі. 
Апелянт посилався на те, що порядок проходження військової служби, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям регулюється спеціальним законодавством і норми Кодексу законів про працю України не поширюються на спірні правовідносини, а тому суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин ст. 117 КАС України. 
Апелянт також вважає, що визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку не є співмірною сумі заборгованості, характером цієї заборгованості, діям позивача та відповідача.
З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до посвідчення від 28.05.2015 року Серії НОМЕР_1 є учасником бойових дій.
Згідно із посвідченням від 02.08.2019 року Серії НОМЕР_2 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів військової служби.
Наказом начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 29.07.2019 року № 223-ос старший офіцер сектору капітального будівництва полковник ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточна дата закінчення проходження військової служби 01.08.2019 року. Вислуга років станом на 01.08.2019 року 25 років 4 місяці. Наказом передбачена виплата компенсації за невикористані 26 днів щорічної основної відпустки за 2019 рік та грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення на 25 повних календарних років служби.
Листом від 22.10.2019 року № 11/Г-74 "Про результати розгляду звернення" відповідач повідомив позивача про те, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що не використана. Оскільки відповідно до п.п. 17-19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, виплата грошової компенсації за них не передбачена.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач оскаржив в судовому порядку протиправну, на його думку, бездіяльність відповідача щодо невиплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Також судом встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року у справі № 540/2309/19, яке набрало законної сили 27.01.2020 року, визнано протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.08.2019 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.08.2019 року.
З матеріалів справи встановлено, що на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року у справі № 540/2309/19, відповідач 13.02.2020 року виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки в сумі 36 653,82 грн. згідно платіжного доручення № 312 від 11.02.2020 року. Здійснення вказаної виплати 13.02.2020 року також підтверджується випискою АТ КБ "ПриватБанк" від 14.02.2020 року.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні із військової служби в день виключення із списків військової частини, стосовно виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 років, позивач  звернувся до суду першої інстанції та також просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 років, за період з 02.08.2019 р. по 13.02.2020 включно, з розрахунку 508,08 грн. в день в сумі 99075,60 грн.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, за період з 02.08.2019 року по 11.02.2020 року у розмірі 100 201 грн.
Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції у відповідній частині колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.
Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В свою чергу, згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність у нього права на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій на підставі статті 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що у даній справі підтверджено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст. 117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
При прийнятті рішення у даній справі колегія суддів, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки виходить з такого.
Середній заробіток працівника, згідно ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі – Порядок № 100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацом першим п. 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення, наданої відповідачем, грошове забезпечення позивача за червень 2019 року складає 15454,00 грн., за липень 2019 р. 16053,06 грн. середньоденний заробіток становить: 31507,06 поділити на 61 день (кількість календарних днів у червні-липні 2019 ) дорівнює 516,50 грн.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що період затримки розрахунку складає 195 календарних дні, а саме - з 02.08.2019 р. (наступний день після звільнення) по 12.02.2020 р. включно (день, що передує дню виконання рішення суду).
З огляду на зазначене, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 100 719,29 грн. (516,20 грн. х 195 р.д.).
В свою чергу, колегія суддів надані відповідачем докази сплати коштів, які підлягають виплаті на користь ОСОБА_1 в якості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та встановила, що до виплати позивачу належить на виконання судового рішення по справі №540/2309/19  36 653,82 грн.
В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а тому, факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду; сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (36 653,82 грн.), більш ніж в 2,5 рази менша, ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (100 719,29 грн.).
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям,  виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд апеляційної інстанції вважає, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 37 000 грн., яка, на думку колегії суддів, буде співмірною з урахуванням розміру спірної суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.
Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постанові від 18 липня 2018 року (справа № 825/325/16).
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
В свою чергу безпідставними є доводи позивача про те, що в даному випадку порушено правила підсудності, оскільки спір в даному випадку стосується оскарження позивачем бездіяльності відповідача - суб`єкта владних повноважень, та невиконання ним встановленого законодавством обов`язку при звільненні позивача з публічної служби.
Згідно ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що даний спір підсудний адміністративним судам.
Також безпідставними є доводи відповідача щодо порушення позивачем строків звернення до суду з даним позовом.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
З огляду на те, що про порушення своїх прав позивач дізнався після проведення відповідачем остаточного розрахунку, а саме - 13.02.2020 року, а з позовом до суду позивач звернувся 27.02.2020 року, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не було пропущено строк звернення до суду.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення - про часткове задоволення позову.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) при звільненні із військової служби в день виключення із списків військової частини, стосовно виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 року.
Стягнути з Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 року, за період з 02.08.2019 року по 12.02.2020 року включно  у розмірі 37 000 (тридцять сім тисяч) грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                          А.Г. Федусик

Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук