ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2020 р.                                                        Справа №926/2308/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді                                          Галушко Н.А.
суддів                                                              Мирутенко О.Л.
Орищин Г.В.

секретар судового засідання  Олійник Н.

за участю представників сторін:
від позивача: Стороженко Ю.В.-представник;
від відповідача: Юськів М.І.-представник
від третьої особи: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Малого приватного підприємства “ПППМ” №01-05/2408/20 від 03.09.2020
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 03.08.2020  (суддя Тинок О.С., повний текст рішення складено 03.08.2020, м. Чернівці)
у  справі  № 926/2308/19
за позовом Малого приватного підприємства “ПППМ”, м.Чернівці 
до відповідача Чернівецької міської ради, м.Чернівці
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив “Оазис Буковини”, м.Чернівці
про визнання недійсним договору № 960 від 04.07.2018 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців

ВСТАНОВИВ:

МПП "ПППМ" звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору № 960 від 04.07.2018 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців № 960 від 04.07.2018 між сторонами не укладався та директором МПП "ПППМ" ОСОБА_1 не підписувався, позивач не звертався до відповідача з листом від 31.10.2018 за вих. № 14 про відтермінування сплати пайової участі разом із проектом додаткової угоди до договору про пайову участь. Також позивач зазначає, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців № 960 від 04.07.2018 року підписаний неуповноваженим представником відповідача. 
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 03.08.2020 у справі №926/2308/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки та наявності в оскаржуваному договорі підпису невстановленої особи. Тому у суду відсутні підстави вважати, що у даному випадку печатка використовувалася проти волі позивача. Матеріалами справи підтверджено, що позивач вчиняв дії, спрямовані на прийняття до виконання оспорюваного договору.
МПП “ПППМ подано апеляційну скаргу №01-05/2408/20 від 03.09.2020, в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 03.08.2020 у даній справі змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної апеляційної скарги. Зокрема, скаржник зазначає, що при прийнятті рішення судом не враховано, що Чернівецька міська рада та Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради є окремими юридичними особами; рішення Чернівецької міської ради №54 від 24.12.2015 «Про затвердження положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Чернівців» не є актом цивільного законодавства (ст..4 ЦК України). Директор Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради не відноситься до органів управління Чернівецької міської ради, не діяв на підставі довіреності, отже не був уповноважений на підписання договорів від імені Чернівецької міської ради, отже відповідно до ч.2 ст.207, ч.1 ст.92 ЦК України не мав права підпису договору №960 від 04.07.2018 про пайову учать у розвитку інфраструктури м.Чернівців. Норма п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не регулює спірні правовідносини.
Також, скаржник вважає, що наявність відтиску печатки позивача на оскаржуваному договорі не тягне юридичних наслідків.
Скаржник зазначає, що висновком експертизи встановлено, що підпис ОСОБА_1 на договорі №960 від 04.07.2018 про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівці виконано не ОСОБА_1 , отже, зі сторони позивача та відповідача договір не підписано уповноваженими особами. На думку скаржника, сторони не досягли в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, отже даний договір є неукладеним. Скаржник вважає, що у позові слід відмовити з підстави обрання позивачем неналежного способу захисту. 
Чернівецька міська рада у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду є законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню. Зокрема, позивач зазначає, що директор Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради відповідно до п.3.3 Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Чернівців, затв. рішенням міської ради VIІ скликання 24.12.2015 №54, підписує договір про пайову участь від імені міської ради.
Також, на думку позивача, внесення скаржником завідомо неправдивих даних до документації, що була подана до ДАБІ України (оскільки договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівців №960 від 04.07.2018 з боку скаржника не був виконаний у повному обсязі (несплачено повну суму коштів пайової участі) свідчить про наміри МПП «ПППМ» ухилитись від виконання в повному обсязі своїх законних зобов`язань щодо сплати до бюджету міста коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.09.2020  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  МПП “ПППМ” №01-05/2408/20 від 03.09.2020 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.10.2020 колегією суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Мирутенка О.Л., Орищин Г.В..
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2020 колегією суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Мирутенко О.Л, Орищин Г.В. судове засідання відкладено на 03.11.2020.
03.11.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Галушко Н.А. з 26.10.2020 по 06.11.2020.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 розгляд даної справи призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.12.2020 колегією суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Мирутенка О.Л., Орищин Г.В.

Представники сторін в судовому засіданні виклали доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.
З огляду на те, що учасники судого процесу належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, третя особа мала можливість надати усі необхідні пояснення та аргументи щодо суті спору, неявка третьої осіби не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 08.12.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.          

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, Західний апеляційний господарський суд зазначає таке.
Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2018 МПП «ПППМ» звернулося до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про підготовку договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців на виконання містобудівних умов та обмежень від 11.09.2014 №831/14.
Надалі, 04.07.2018 на виконання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 11.09.2014 №831/14 між Чернівецькою міською радою (відповідач) та МПП «ПППМ» (позивач) укладено договір №960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (договір), відповідно до пункту 1.1. якого позивач зобов`язався взяти участь у розвитку інфраструктури міста, при здійсненні будівництва групи багатоквартирних житлових будинків з підземним паркінгом та об`єктами соцкультпобуту на вул. Немирівській (1 черга - 1 і 2 секція).
Згідно з пунктом 2.1. договору пайова участь позивача у розвитку інфраструктури м. Чернівців полягає у перерахуванні ним до бюджету розвитку міста коштів у розмірі, в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 2.2. договору передбачено, що кошти пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Чернівців у розмірі 1  825 962,49 грн підлягають до сплати позивачем відповідно до розрахунку, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток 1).
Відповідно до пункту 3.1 договору пайовий внесок сплачується замовником до 31.09.2018, але не пізніше прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, у грошовій безготівковій формі, шляхом перерахування коштів за реквізитами, які вказані у договорі.
Як зазначено у пунктах 4.1, 4.2 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання визначених в ньому зобов`язань. Сплата пайового внеску повинна бути здійснена в повному обсязі до прийняття об`єктів будівництва в експлуатацію.
Вказаний договір підписаний та скріплений печатками обох сторін.
У подальшому, 31.10.2018 позивач звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради з листом № 14, в якому просив продовжити термін на оплату пайового внеску до 30.06.2019 та внести відповідні зміни у договір № 960 від 04.07.2018, а також надав до вказаного листа проект додаткової угоди та лист підтвердження матеріального становища № 15 від 31.10.2018.
Вказані проект додаткової угоди та лист підтвердження матеріального становища № 15 від 31.10.2018 підписані та скріплені печаткою МПП «ПППМ».
Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається із листа Фінансового управління Чернівецької міської ради № 10/03-11/560 від 06.08.2019 та виписки по рахунку від 16.01.2019, 16.01.2019 на рахунок міського бюджету м. Чернівців 31514921024002, ККД 24170000 «Надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту» зараховані кошти в сумі 425 962,19 грн від платника ОК ЖБК «Оазис Буковини» (код ЄДРПОУ 39221414), з наступним призначенням платежу: платник МПП «ПППМ» (код ЄДРПОУ 14263200) через ЖБК «Оазис Буковини» пайова участь у розв. інфрастр. м. Чернівці зг. дог. №960 від 04.07.2018.
В ході розгляду справи скаржник стверджує, що директор МПП «ПППМ» ОСОБА_1 не підписував договір № 960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04.07.2018, а також те, що волевиявлення позивача під час складення спірного договору не відповідало його внутрішній волі, а тому вказаний договір є недійсним.
Ухвалою суду першої інстанції, для з`ясування зазначених обставин, за клопотанням МПП "ПППМ" призначалась у справі № 926/2308/19 судова почеркознавча експертиза, якою встановлено наступне:
- підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться в: листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №14 до Чернівецької міської ради про продовження терміну на оплату пайового внеску (а.с. 34); листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №15 про залишок коштів на банківському рахунку (а.с. 35); двох екземплярах проекту додаткової угоди до договору №960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 37,38), - виконано рукописним способом (кульковою ручкою), ймовірно за допомогою технічного прийому, а саме шляхом перерисовки на просвіт;
-підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться в: договорі №960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04 липня 2018 року (а.с. 48); заяві від 18 червня 2018 року про підготовку договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 77), - виконано рукописним способом (кульковою ручкою), ймовірно за допомогою технічного прийому, а саме шляхом перерисовки на просвіт.
-підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться в: листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №14 до Чернівецької міської ради про продовження терміну на оплату пайового внеску (а.с. 34); листі від 31 жовтня 2018 року за вих. №15 про залишок коштів на банківському рахунку (а.с. 35); двох екземплярах проекту додаткової угоди до договору №960 від 04.07.2018 року про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 37,38), - виконані не Лашковіцером Дмитром Григоровичем , а іншою особою;
-підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться в: договорі №960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04 липня 2018 року (а.с. 48); заяві від 18 червня 2018 року про підготовку договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців (а.с. 77), - виконані не Лашковіцером Дмитром Григоровичем , а іншою особою.
Згідно зі ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 86 цього Кодексу.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції, використавши надані йому процесуальні повноваження щодо оцінки та дослідження зібраних у справі доказів, сприймаючи висновок експерта разом із іншими доказами та, оцінивши зібрані докази в сукупності за правилами ст. 86 ГПК України, зазначає наступне.
Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 2 статті 20 ГК України як спосіб захисту прав суб`єктів господарювання передбачено визнання наявності або відсутності прав.
Наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правосчину недійсним (ч.2 ст.16 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (зазначена позиція викладена у постанові від 27.10.2020 у справі № 5019/592/12 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду).
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Приписами частини 1 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідно до пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В силу приписів частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина друга статті 638 ЦК України).
Разом із тим, статтею 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Згідно статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Отже, враховуючи наведене, судова колегія зазначає, що наданими до справи документами підтверджується факт вчинення спірного правочину і наступне його прийняття до виконання та схвалення.
Судова колегія зазначає, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, позивач використовував печатку, якою здійснював підписання оскаржуваного договору, при поданні позову до суду, а саме, підписуючи останньою платіжне доручення № 254 від 15.04.2019 про сплату судового збору при зверненні до господарського суду з даним спором.
Також, позивачем використовувалась вищевказана печатка для підписання і при поданні ним 16.06.2018 заяви про підготовку оскаржуваного договору, та в листі № 14 від 31.10.2018 до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в якому позивач просив продовжити термін на оплату пайового внеску до 30.06.2019 та внести відповідні зміни у договір № 960 від 04.07.2018, а також в наданих до вказаного листа проектах додаткової угоди та листі підтвердженні матеріального становища № 15 від 31.10.2018 .
Також, матеріалами справи підтверджується та правомірно встановлено судом першої інстанції, що скаржником використовувалась вищевказана печатка і при підписанні Акту готовності об`єкта до експлуатації від 25.02.2020 та Сертифікату про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації серії ІУ №163201541561 від 25.02.2020.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач використовував вищевказану печатку також для підписання інших документів в строк після підписання ним оскаржуваного договору.
Отже, встановивши наявність відбитку печатки скаржника на вищенаведених документах, судова колегія вважає, що скаржник несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, розрахункових документах. Окрім того, скаржником не надавались в ході розгляду справи доказів, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.
Окрім того, судова колегія зазначає, що директор скаржника, підписуючи Акт готовності об`єкта до експлуатації від 25.02.2020 не заперечив, щодо відображення у ньому факту укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Чернівців 04.07.2018 з Чернівецькою міською радою, про що зазначено у п.12 даного акту. Вказана обставина, на думку колегії, свідчить про схвалення особою укладеного договору.
З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з позивачем у даній справі, чи ні). Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі № 915/878/16.
З урахуванням викладеного, судова колегія бере до уваги наявність відбитку печатки позивача на спірному договорі та докаментах, які знаходяться в матеріалах справи, а також те, що саме позивач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на вищенаведених документах. Також судова колегія зазначає, що скаржником не доведено фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що печатка скаржника використовувалася проти його волі. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду 03.02.2020 у справі № 909/1073/17).
Так, у разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5  ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Слід зауважити, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.
Судовою колегією, дослідивши матеріалами справи, а саме:
-          лист Фінансового управління Чернівецької міської ради № 10/03-11/560 від 06.08.2019 та виписку по рахунку від 16.01.2019, з яких вбачається, що 16.01.2019 на рахунок міського бюджету м. Чернівців 31514921024002, ККД 24170000 «Надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту» зараховані кошти в сумі 425 962,19 грн від платника ОК ЖБК «Оазис Буковини» (код ЄДРПОУ 39221414), з наступним призначенням платежу: платник МПП ПППМ (код ЄДРПОУ 14263200) через ЖБК «Оазис Буковини» пайова участь у розв. інфрастр. м. Чернівці зг. дог. №960 від 04.07.2018 ;
-          лист № 14 від 31.10.2018 до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в якому скаржник просив продовжити термін на оплату пайового внеску до 30.06.2019 та внести відповідні зміни у договір № 960 від 04.07.2018;
-          проекти додаткової угоди та лист підтвердженні матеріального становища № 15 від 31.10.2018;
-          Акт готовності об`єкта до експлуатації від 25.02.2020;
-          Сертифікат про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації серії ІУ №163201541561 від 25.02.2020, який виданий на підставі вищевказаного акту,
встановлено, що такі  засвідчують наступне схвалення спірного договору і містять відомості про те, що вони складені у процесі виконання, зокрема зі сторони скаржника, оспорюваного договору № 960 від 04.07.2018.
Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у  постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позиція викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц  (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Отже, суд першої інстанції вирішив спір на підставі дослідження наявних у справі доказів у їх сукупності з оцінкою їх вірогідності, відповідно до свого внутрішнього переконання. А призначення судової почеркознавчої експертизи є правом суду і оцінюється в сукупності з іншими доказами. 
Враховуючи наведене, матеріалами справи підтверджено та судовою колегією встановлено, що скаржник вчиняв дії, спрямовані на прийняття до виконання оспорюваного договору.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Скаржником не надано суду належних та допустимих доказів в обгрунтування доводів, викладених в апеляційній скарзі.
Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що оскаржуваний договір №960 від 04.07.2018 від Чернівецької міської ради підписано директором Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, як особою, що ненаділена такими повноваженнями, судова колегія зазначає таке.
Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до пункту 3.3. Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців, затверд. рішенням Чернівецької міської ради VII скликання № 54 від 24.12.2015, договір про пайову участь від імені міської ради підписує директор Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради. В разі відсутності директора департаменту (відпустка, відрядження, хвороба тощо) право на підписання договору має посадова особа, яка відповідно до Положення про департамент виконує обов`язки директора департаменту. Отже, директор Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради був компетентним та уповноваженим представником від імені Чернівецької міської ради укладати і підписувати договір № 960 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців від 04.07.2018.
У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення не вбачає.
Відповідно до  ст.129 ГПК України  судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.129,  269,  270,  273,  275,  276,  282,  284 ГПК України,
Західний апеляційний господарський суд  ПОСТАНОВИВ :
          1.Рішення Господарського суду Чернівецької області від 03.08.2020 у справі №926/2308/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Малого приватного підприємства “ПППМ” №01-05/2408/20 від 03.09.2020 - без задоволення.
2.Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст.  287,  288 ГПК України.
Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.12.2020

Головуючий суддя                                        Галушко Н.А.

Суддя                                                            Мирутенко О.Л.

Суддя                                                            Орищин Г.В.