Постанова                                 
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 199/9040/16
 
провадження № 61-39761св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 14 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Руденко В. В., та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом спадкодавця.
 
Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивовані тим, що 11 листопада 
2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит 
у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом. 
У січні 2016 року банку стало відомо про те, що позичальник 
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, тому на виконання вимог частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) банк направив претензію кредитора до нотаріальної контори, від якої дізнався, що спадкоємцем ОСОБА_1 подано до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 . 
 
Заборгованість за кредитним договором від 11 листопада 2010 року станом на 19 жовтня 2014 року становила 6 837,41 грн, яка складалася із: заборгованості за кредитом - 6 557,64 грн, заборгованості за процентами - 279,74 грн.
Банк вказував, що 04 травня 2016 року ОСОБА_1 направлено лист-претензію, однак спадкоємцем не здійснено дій, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором від 11 листопада 2010 року.
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 як спадкоємець боржника повинен виконати боргові зобов`язання, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути 
з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором, що утворилася станом на 19 жовтня 2014 року, у розмірі 6 837,41 грн, яка складалася із: заборгованості за кредитом - 6 557,64 грн, заборгованості за процентами - 279,74 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року у задоволенні позову 
АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» як кредитор спадкодавця не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у строки, встановлені частинами другою та третьої статті 1282 ЦК України. Тому позивач як кредитор спадкодавця позбавлений права вимоги до відповідача як спадкоємця, 
у зв`язку з пропуску строку пред`явлення таких вимог.
Крім того, позивач не надав суду доказів вартості майна, одержаного відповідачем у спадщину, оскільки за вимогами статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але 
в межах вартості майна, одержаного в спадщину. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 
2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що позивачу 28 січня 
2016 року було повідомлено про те, що 17 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину, а 18 квітня 
2016 року банк надіслав відповідачу лист-претензію, однак з цим позовом звернувся до суду лише у грудні 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, визначеного законом для звернення з відповідною вимогою до спадкоємця боржника.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що на виконання вимог частини другої статті 1281 ЦК України банк 26 січня 2016 року направив претензію кредитора до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори, а до спадкоємця - 04 травня 2016 року. Вважає висновки судів попередніх інстанцій про порушення банком строків, визначених статтею 1281 ЦК України, неправильними, оскільки зазначена норма закону не встановлює певного порядку пред`явлення таких вимог і має на меті, у передбачений законом строк, інформувати спадкоємців про зобов`язання спадкодавця перед кредитором. 
Вказує, що банк звернувся до спадкоємця у строки, визначені частиною другою статті 1281 ЦК України.
 
Відзив на касаційну скаргу протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції, не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
03 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі судді 
Погрібного С. О. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська.
 
У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
У квітні 2020 року, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана колегії суддів: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєву С. Ю., Петрову Є. В.
 
17 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
У вересні 2020 року, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гульку Б. І., Лідовцю Р. А., 
Луспенику Д. Д.(головуючий), Черняк Ю. В.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2020 року, справу передано колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Воробйовій І. А., Гульку Б. І., 
Луспенику Д. Д., Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що 11 листопада 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір б/н, відповідно до якого 
ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом, визначених умовами договору.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
 
Станом на 19 жовтня 2014 року заборгованість за кредитним договором 
від 11листопада 2010 року становила 6 837,41 грн, яка складалася із: заборгованості за кредитом - 6 557,64 грн, заборгованості за процентами - 279,74 грн.
 
ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 , який прийняв спадщину та якому Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 17 грудня 2015 року видано свідоцтва про право на спадщину.
 
Встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» 14 січня 2016 року направило на адресу Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори претензію кредитора до спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_2 . 
 
Листом від 28 січня 2016 року Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора повідомила кредитора, що після смерті 
ОСОБА_2 , 17 грудня 2015 року, видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 . Вказаний лист банк отримав 03 лютого 2016 року.
 
18 квітня 2016 року банк надіслав ОСОБА_1 лист-претензію з вимогою сплатити борг.
 
23 грудня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця.
 
З копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , встановлено, що 17 грудня 2015 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори видано свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 на підставі статті 1261 
ЦК України її синам: ОСОБА_1 , 1994 року народження, ОСОБА_3 , 2001 року народження, ОСОБА_4 , 2012 року народження, по 1/3 частки кожному.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі - 
в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
 
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
 
Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). 
 
Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
 
Згідно зі статтею 1282 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. 
У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
 
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
 
Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника, і вирішуються 
у порядку, визначеному статтею 1282 ЦК України.
 
Відповідно до статті 1281 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
 
Встановлені статтею 1281 ЦК України строки є преклюзивними, а тому їх недотримання позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі 
№ 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки банк як кредитор спадкодавця, не пред`явив вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину 
у строки, встановлені частинами другою статті 1281 ЦК України, а тому позбавляється права вимоги до спадкоємців.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, оскільки суди розглянули справу в межах заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом спадкодавця.
 
Інші доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так  статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у чинній редакції. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Колегією суддів також враховано усталену практику Європейського суду 
з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Ю. В. Черняк