Справа № 350/1696/19 
Провадження № 22-ц/4808/1288/20 
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2020 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Мельник О.В., 
                       з участю:                сторін та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Рожнятівської РДА про відібрання дитини, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Рожнятіської РДА про зміну місця проживання дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Пуликом М.В. 15 вересня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Рожнятівської РДА з позовом про відібрання дитини. Позовні вимоги були мотивовані тим, що рішенням Рожнятівського районного суду від 25 березня 2019 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, а неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було залишено на проживання з матір`ю. В кінці серпня 2019 року відповідач, маніпулюючи свідомістю сина ОСОБА_6 та обіцяючи дорогі подарунки, заманив його до себе і по даний час продовжує утримувати сина. Посилаючись на те, що на неодноразові прохання повернути сина за місцем її проживання відповідач не реагує, жодних виняткових обставин, які б свідчили про необхідність розлучення сина з нею не існує і не може існувати, а також на те, що згоди на зміну місця проживання сина вона не давала, позивач ОСОБА_1 просила відібрати у відповідача ОСОБА_4 дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути його їй.
У жовтні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Рожнятіської РДА з позовом про зміну місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказав, що у зв`язку із неналежним способом життя та відношенням до дітей ОСОБА_1 , шлюб між ними було розірвано, а дітей залишено на проживання з нею. Також вказав, що після розлучення ОСОБА_1 разом з дітьми пішла проживати до своєї матері – ОСОБА_7 , де окрім неї проживає ще троє її дітей, матір та її син, колишній чоловік матері ОСОБА_1 та сім`я її сестри. Позивач ОСОБА_4 зазначив, що молодший брат ОСОБА_1 систематично знущався над сином сторін ОСОБА_6 , у зв`язку з чим він залишився проживати з ним. Посилаючись на те, що син ОСОБА_6 відмовляється проживати з матір`ю, а також на те, що в добровільному порядку ОСОБА_1 не погоджується змінити місце проживання сина, ОСОБА_4 просив змінити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_1 до батька ОСОБА_4 .
Ухвалою Рожнятівського районного суду від 21 жовтня 2019 року позов  ОСОБА_1  до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Рожнятівської РДА про відібрання дитини та позов ОСОБА_4  до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Рожнятіської РДА про зміну місця проживання дитиниоб`єднано в одне провадження.
Рішенням Рожнятівського районного суду від 15 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Рожнятівської РДА про відібрання дитини відмовлено. Цим же рішенням позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Рожнятіської РДА про зміну місця проживання дитини задоволено. Постановлено визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання його батька ОСОБА_4 , жителя АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне дослідження судом першої інстанції доказів у справі, а також на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції не враховано того, що жодних виняткових обставин для розлучення матері і дитини немає і не було. Також поза увагою суду залишилось те, що матір дитини має задовільні умови проживання і що обидва батьків належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Представник апелянта ОСОБА_1 звертає увагу суду й на те, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією та Декларацією прав дитини. На думку представника апелянта, суд першої інстанції належним чином не мотивував необхідність надати перевагу думці дитини, а також не врахував, що змінюючи місце проживання сина сторін ОСОБА_6 , фактично розлучає брата та сестричок, травмуючи психіку дітей. Крім того, зазначає представник ОСОБА_1 , судом першої інстанції не враховано й того, що внаслідок великого психологічного впливу батька на сина, у дитини склалось упереджене ставлення до матері, а також те, що батько більшість часу проводить за кордоном і дитина проживає з бабусею та дідусем, які йому все дозволяють, тобто самоусунувся від виховання дитини, що в жодному разі не може відповідати інтересам дитини. Також представник апелянта звертає увагу на те, що ОСОБА_4 маніпулює свідомістю дитини, обіцяючи йому дорогі подарунки та налаштовуючи сина проти матері. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, представник ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.
ОСОБА_4 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник органу опіки та піклування Рожнятівської РДА в засідання апеляційного суду не з`явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було надіслано у встановленому законом порядку і отримано завчасно. Отже, є правова підстава для розгляду справи у його відсутності.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали. Додатково ОСОБА_1 зазначила, що вона проживає в с.Гриньків у двоповерховому будинку своїх батьків, де є п`ять кімнат, а тому сину ОСОБА_6 будуть забезпечені комфортні умови проживання. Крім того вказала, що ОСОБА_4 періодично на 6-8 тижнів виїжджає за кордон на роботу, а лише 2 тижні перебуває вдома. Сином в цей час опікуються батьки ОСОБА_4 . Також пояснила, що теж виїжджала на заробітки у Чехію влітку 2020 року. В даний час вона ніде не працює, і перейшла проживати з своїми двома дочками у орендовану квартиру в м. Івано-Франківську. ОСОБА_1 визнала, що син ОСОБА_6 під час проживання з батьком продовжує успішно навчатись в школі. Зазначила, що в даний час вона не настоює на відібранні сина у ОСОБА_4 . Однак, вважає, що місце проживання неповнолітнього сина документально має залишитись так, як визначено у судовому рішенні при розірванні шлюбу.
Представник ОСОБА_1 додатково вказав, що сину сторін забезпечені комфортні умови проживання у батька. Однак, вважає, що постановлене судом першої інстанції рішення травмує дитину. При цьому вказав, що ОСОБА_1 не заперечує проти проживання дитини у батька, однак проти того, щоб це було документально оформлено. Погоджується з думкою ОСОБА_1 , що забирати сина у відповідача не потрібно.
ОСОБА_4 та його представник в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили. Додатково ОСОБА_4 вказав на те, що колишня дружина декілька раз залишала дітей самих без належного догляду. Вона не приділяла дітям необхідної материнської уваги, особливо після того, як почала проживати з іншим чоловіком у с. Небилів. Також вказав, що на даний час ОСОБА_1 проживає з доньками та іншим чоловіком в м. Івано-Франківську в орендованій квартирі, а донька ОСОБА_8 навчається у гімназії №13 в м. Івано-Франківську. Крім того, ОСОБА_4 пояснив, що в даний час він проживає в с. Гриньків з іншою жінкою, яка добре відноситься до його сина. Зазначив, що він забезпечує дитині гарні житлові умови, догляд і виховання. Вважає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про відібрання дитини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не довела факту самовільної зміни ОСОБА_4 місця проживання дитини. Разом з тим, задовольняючи позов ОСОБА_4 про зміну місця проживання дитини, суд першої інстанції, враховуючи висновок комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану та сімейних відносин сина сторін, думку дитини про бажання проживати з батьком, прийшов до висновку, що насильне повернення сина сторін  ОСОБА_6 до матері спричинить шкоду його психологічному стану.Крім того, суд першої інстанції зазначив, що залишення неповнолітнього сина з батьком буде відповідати інтересам дитини. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони з 29 вересня 2008 року по 25 березня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося троє дітей – син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10-12, 13).
Рішенням Рожнятівського районного суду від 25 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, а дітей залишено проживати разом з матір`ю (а.с.13).
Також судом першої інстанції встановлено і не заперечується жодною із сторін, що син сторін ОСОБА_6 самостійно залишив будинок матері та прийшов проживати до помешкання батька. У суді першої інстанції малолітній ОСОБА_10 заперечив проти передання його на виховання матері. Крім того, категорично вказав, що бажає проживати з батьком, оскільки тато, бабуся й дідусь дуже добре до нього ставляться. Зазначив, що він не буде жити з мамою, втече до батька.
Матеріалами справи, зокрема копією постанови судді Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2020 року та копією постанови судді Івано-Франківського апеляційного суду від 13 березня 2020 року підтверджено, що ОСОБА_1 притягувалася до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП та за ч.1 ст.173-2 КУпАП. (а.с.62, 78-82). 
Під час розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності було долучено висновок комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану та сімейних відносин, складеної Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» від 26.09.2019 року, зі змісту якого вбачається, що в сина сторін ОСОБА_6 низька самооцінка, присутній страх. ОСОБА_6 прагне розширення своїх можливостей, домашнього затишку, почуття сімейної спільності. Також у вказаній характеристиці вказано, що батько поважає індивідуальність дитини, симпатизує їй, багато часу проводить з дитиною, поважає її інтереси та плани. Батько зацікавлений в планах дитини, намагається допомогти, співчуває йому. Батько високо цінує інтелектуальні та творчі здібності дитини, відчуває гордість за нього, задовільняє ініціативу і самостійність дитини, довіряє та намагається стати на його бік з будь-яких питань. Цим же висновком рекомендована корекційна робота, спрямована на зниження рівня агресії, тривоги, переживань у дитини (а.с.48-52).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 06 серпня 2020 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне залишити малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на проживання з батьком ОСОБА_4 (а.с. 96).
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
При цьому, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.
Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Апеляційний суд зауважує, що батьком дитини ОСОБА_4 жодних неправомірних дій щодо самочинної зміни місця проживання дитини вчинено не було. Більш того, як було встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося жодною із сторін спору, саме син сторін ОСОБА_6 висловив бажання жити з батьком, а не матір`ю.
З огляду на вищенаведене, враховуючи вищевикладені обставини справи, а також те, що в даний час позивач ОСОБА_1  не заперечує, щоб син проживав з батьком, беручи до уваги висновки Органу опіки та піклування про доцільність проживання сина сторін з батьком, керуючись інтересами самої дитини, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1  та задоволення позову ОСОБА_4 . 
Апеляційний суд відхиляє твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано того, що жодних виняткових обставин для розлучення матері і дитини не було, а також те, що матір дитини має задовільні умови проживання і що обидва батьків належним чином виконують свої батьківські обов`язки, оскільки даним обставинам судом першої інстанції дана належна правова оцінка.
Посилання апелянта на те, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією та Декларацією прав дитини не заслуговують уваги, оскільки, на думку колегії суддів, згода сина ОСОБА_6 на проживання з батьком відповідає його найкращим інтересам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 15 вересня 2020 року в даній справі – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 08 грудня 2020 року.