ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 645/4956/18
провадження № 22-ц/818/3342/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        - судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Пилипчук Н.П., Маміної О.В.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Військової частини НОМЕР_1 ,
інші учасники справи:
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах Військової частини НОМЕР_1 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, ухвалене 30 січня 2020 року у складі судді Мартинової О.М. (повний текст рішення складений 9 лютого 2020 року),
УСТАНОВИВ: 
22 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди (надалі ДТП) в розмірі 43462,31 грн. Просив також стягнути судові витрати у розмірі 2724,40 грн., які складаються з вартості експертного дослідження в розмірі 2019,60 грн та судового збору в розмірі 704,80 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 12.12.2017 о 08 год. 50 хв. на АДРЕСА_1 військовослужбовець роти охорони військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 під час виконання службових обов`язків, керуючи транспортним засобом БРДМ2л-1 бортовий № 111, рухаючись у військовій автотранспортній колоні, не обрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Ford Transit» державний номер НОМЕР_2 , який згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу належить позивачу – ОСОБА_1 . Дана ДТП сталася у зв`язку з порушенням водієм, військовослужбовцем роти охорони в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 вимог п.п. 13.1, 2.3.б Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.02.2018. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі ДТП) автомобіль «FordTransit» державний номер НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження. 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 43 462 грн 31 коп. майнової шкоди, завданої в результаті ДТП, та судові витрати в розмірі 2724 грн 40 копійок.
Рішення суду мотивоване тим, що стороною відповідача та третьою особою не надано доказів на спростування причинного зв`язку між шкодою та ДТП і наявністю вини з боку позивача. Зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Клопотань щодо призначення експертиз від відповідача та третьої особи не надходило. Суд дійшов до висновку, що неправомірні дії ОСОБА_2 , які полягають у порушенні останнім ПДР, заходяться у причинно-наслідковому зв`язку з пошкодженням автомобіля позивача «Ford Transit» державний номер НОМЕР_3 , та саме відповідач несе обов`язок по відшкодуванню завданих внаслідок ДТП збитків. Розмір шкоди доведений висновком судового експерта, який також допитувався в судовому засіданні. Так, на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом БРДМ2л-1 бортовий № НОМЕР_4 , що знаходиться в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_1 перебував при виконанні службових обов`язків, тому саме військова частина НОМЕР_1 відповідно до статті 1187 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки
В апеляційній скарзі представник військової частини НОМЕР_1 посилається на незаконність та не обґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову. Враховуючи той факт, що БРДМ2Л-1 бортовий № 111 рухався у колоні за автомобілем супроводження ВІБРД з проблисковий маячком та звуковим сигналом, позивач, рухаючись на автомобілі «Ford Transit», зобов`язаний був дати дорогу БРДМ2Л-1 бортовий № НОМЕР_4 та забезпечити йому безперешкодний проїзд. Наближаючись до транспортного засобу у колонні, позивач повинен був знизити швидкість до 40 км/ год та в разі подання регулювальником відповідного сигналу – зупинитися. Зіткнення автомобілів мало місце саме у зв`язку з відкритим нехтуванням ПДР водієм автомобіля «Ford Transit», який в порушення пунктів 3.2, 3.5 ПДР України зайняв місце для постійного руху у колоні транспортних засобів, чим створив перешкоду для супроводжувальних спеціальним автомобілем транспортних засобів. Проте судом зазначеним обставинам не надано належної правової оцінки, ступінь вини кожного водія, як це передбачено вимогами ст. 1188 ЦК України не встановлена, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.
Згідно зі ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як установлено судом і вбачається із матеріалів справи, 12 грудня 2017 року о 08 год. 50 хв. ОСОБА_2 , керуючи бойовою машиною «БДРМ 2Л-1», державний номер «борт № 111», рухаючись по вул. Сіверській, 184-Б в м. Харкові, не обрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Ford Transit» державний номер НОМЕР_3 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
Транспортний засіб «Ford Transit», державний номер НОМЕР_3 , належить на праві власності позивачу - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 7). 
Згідно з листом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 майора Ткаленко Є.О. від 27.07.2018 № 627/1811 станом на 12.12.2017: транспортний засіб БРДМ2Л-1 бортовий № НОМЕР_4 обліковується на балансі військової частини НОМЕР_1 , громадянин ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 та був при виконанні службових обов`язків (т. 1 а.с. 19, 104).
Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за вказаними вище обставинами та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (т. 1 а.с. 100). 
Постановою Харківського апеляційного суду від 16.10.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вказану постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року - без змін. (т. 1 а.с. 101-102).
З постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року вбачається встановлення судом складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_2 , передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто порушення ПДР, що спричинило пошкодження транспортного засобу.
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження, виконаного судовим експертом Ефременко В.В. №25318 від 25.01.2018, розмір матеріальної шкоди спричиненої власнику автомобіля «Ford Transit», державний номер НОМЕР_2 , складає 43462,31 грн. 
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_4 , який був попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги, повністю підтвердив висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 25318, складеного 25.01.2018, та зазначив, що ним проведений розрахунок матеріального збитку спричиненого в результаті пошкодження під час ДТП 12.12.2017 автомобіля «Ford Transit» на підставі заяви ОСОБА_5 , з застосуванням Методики визначення обсягу ремонтних дій при встановлені розміру матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, реєстраційний код у Реєстрі методик проведення судових експертиз - 12.2 та Методики товарознавчої експертизи по оцінки колісних транспортних засобів.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною першої статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами техніки, зокрема, БРДМ2л-1, має ознаки джерела підвищеної небезпеки.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Якщо шкоду заподіяно джерелом підвищеної небезпеки, його володілець несе відповідальність перед потерпілим і у тому разі, коли це є наслідком вини осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах або експлуатують таке джерело на підставах, передбачених Законом.
Суд дав належний аналіз окремим вимогам Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» , статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» та дійшов обґрунтованого висновку, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, тому вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України. Зокрема, статтею 1188 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них.
Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.
Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. 
Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній, зокрема, у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17.
Проте в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач належних та допустимих доказів відсутності в діях ОСОБА_2  вини у вчиненні ДТП суду не надав. 
Оцінюючи надані  ОСОБА_1  докази на підтвердження факту завдання йому шкоди в результаті дій водія ОСОБА_2  та відсутності в діях позивача вини і причинного зв`язку дорожньо-транспортною пригодою, суд дав належну оцінку даним постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року, залишеної без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16.10.2018, та матеріалам   справи  № 645/204/18  про притягнення   ОСОБА_2  до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 
З протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 151216 від 29.12.2017, складеного відносно ОСОБА_2 , статус ОСОБА_1 зазначено в графі «Свідки чи потерпілі». Протокол щодо порушення позивачем  ПДР у зв`язку з ДТП від 12.12.2017 не складався, постанов про його притягнення до адміністративної відповідальності або про відсутність складу адміністративного правопорушення матеріали зазначеної справа не містять.
Обставини, викладені у наданих відповідачем суду копіях пояснень ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та копія акту службового розслідування від 18.12.2017 ( т. 1 а.с. 55 – 58) були предметом дослідження під час розгляду справи № 645/204/18  про притягнення  ОСОБА_2  до адміністративної відповідальності та на висновок суду про наявність вини ОСОБА_2 у виникненні ДТП не вплинули.
Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року встановлена вина ОСОБА_2 у порушень ПДР, що було у причинному зв`язку з виникненням ДТП. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.
При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.
Відповідний висновок міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц.
З огляду на вищезазначене судова колегія вважає, що суд повно та всебічно перевірив обставини у справі та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).
Оскільки доводи апеляційної скарги предстаника Військової частини НОМЕР_1 висновки суду першої інстанції не спростувала, скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд - 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах Військової частини НОМЕР_1 , залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 22 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                      О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                            Н.П. Пилипчук  

                                                                О.В. Маміна