Постанова
Іменем України 
10 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 161/10453/18
провадження № 51-2404 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                          ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 12018030010000402 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 185 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України.
На підставі ст. 105 КК України звільнено неповнолітнього ОСОБА_7 від покарання, застосовано відносно нього примусові заходи виховного характеру, передбачені п. 1 ч. 3 ст. 105 КК України, у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 строком на 1 рік до 22 жовтня 2020 року.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
 
За вироком суду неповнолітній ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 29 січня 2018 року, приблизно о 15:00 год., у приміщенні роздягальні спортивного залу НВК № 26 у м. Луцьку умисно, таємно, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон марки «Xiomi Note 4», яким користувався неповнолітній ОСОБА_9 , чим завдав потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на суму 3770 грн.
Він же 26 травня 2018 року, приблизно о 10:00 год., у квартирі АДРЕСА_2 умисно, повторно, шляхом вільного доступу викрав планшет марки «Samsung Galaxy Tab 4», чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 майнової шкоди на суму 2100 грн.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурора просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд. Зазначає, що суд, усупереч вимог закону, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги прокурора та не дав на них мотивованих відповідей, а тому ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України; стверджує, що суди неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність при застосуванні положень ст. 105 КК України, оскільки звільнення від покарання за цією нормою закону допускається, якщо особа засуджується за вчинення одного злочину, в той час, як ОСОБА_7 вчинив два окремі злочини, а тому застосування до нього примусових заходів виховного характеру суперечить вимогам закону.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
На касаційну скаргу надійшло заперечення від захисника ОСОБА_6 , який просить залишити судове рішення без зміни.
 
Прокурор у судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити.
Захисник у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судове рішення без зміни.
 
Мотиви суду
 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
Згідно зі ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. З усіх інших касаційний суд рішення судів першої та апеляційної інстанцій не переглядає.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
 
Основним доводом касаційної скарги прокурора є те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 105 КК України, оскільки ОСОБА_7 вчинив два окремі злочини, а тому його не можна звільняти від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.
 
Суд касаційної інстанції при перевірці доводу прокурора звертає увагу на таке.
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року внесено зміни до ст. 12 КК України, якими визначено поняття «кримінальний проступок» та відокремлено його від поняття «злочин». 
 
Згідно цього Закону,кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
 
У той же час нетяжким злочином визнається передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
 
Тобто, законодавець чітко визначив, які саме кримінальні правопорушення слід відносити до злочинів, а які – до проступків. При цьому до останніх було віднесено частину тих кримінальних правопорушень, які до набрання чинності вищезазначеним Законом відносилися до злочинів невеликої тяжкості, а тому у даному випадку цей Закон слід вважати таким, що іншим чином поліпшує становище особи.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі.
 
З матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_7 вчинив дві крадіжки майна у січні та травні 2018 року, дії винного було кваліфіковано судом за першим епізодом – за ч. 1 ст. 185 КК України, а за другим епізодом – за ч. 2 ст. 185 КК України. Вищезазначеним Законом України від 22 листопада 2018 року були внесені зміни також і до ст. 185 КК України, а саме: в абзаці другому частини першої слова "від п`ятдесяти до ста" замінено словами "від однієї тисячі до трьох тисяч", а слова "або позбавленням волі на строк до трьох років" - словами "або обмеженням волі на строк до п`яти років". Таким чином, кримінальна відповідальність за цією нормою закону була пом`якшена, а протиправні дії, передбачені ч. 1 ст. 185 КК України згідно класифікації, визначеної ст. 12 цього Кодексу, були віднесені до кримінальних проступків. Отже, суд дійшов висновку, що в даному конкретному випадку слід вважати, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок та нетяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України. За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками судів про можливість застосування відносно нього примусових заходів виховного характеру, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 105 КК України, у виді передачі під нагляд матері.
 
Обґрунтовуючи можливість виправлення ОСОБА_7 під час застосування відносно нього примусових заходів виховного характеру, апеляційний суд зазначив, що неповнолітній обвинувачений має стійку направленість на виправлення, мінімальний ризик вчинення правопорушень, позитивну характеристику, тісний контакт із матір`ю, яка має беззаперечний вплив на поведінку сина, може забезпечити постійний контроль за його поведінкою, а також суд урахував умови проживання та виховання неповнолітнього. 
 
Суд касаційної інстанції погоджується із таким висновком апеляційного суду та, у свою чергу, зауважує, що з моменту вчинення протиправних дій минуло більше 2,5 років, за цей час ОСОБА_7 жодних правопорушень не вчиняв, показав виключно позитивну поведінку, шкідливих звичок не має, а отже можна дійти висновку, що він виправився та мета застосування примусових заходів виховного характеру була досягнута. Крім того, слід звернути увагу на те, що термін, на який неповнолітнього було віддано під нагляд матері, вже сплинув. 
 
За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3