Постанова 
Іменем України                                                                                          
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 226/942/15-ц
провадження № 61-44449 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого: Калараша А. А. (суддя-доповідач),
суддів - Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,  Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
правонаступник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження  касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Донецької області від            12 квітня 2018 року, ухвалену у складі колегії суддів  Тимченко І.О., Дундар І.О., Корчистої О.І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
В березні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною, і з урахуванням уточнень в обґрунтування позиву послалась на те, що з 03 липня 2009 року по 31 березня 2014 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. У січні 2013 року в період шлюбу з відповідачем   ними був придбаний автомобіль Peugeot 3008, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер шасі (кузова) НОМЕР_2 . 27 лютого 2014 року вказаний автомобіль був знятий ОСОБА_2 з реєстраційного обліку та проданий ОСОБА_3 . Зазначений автомобіль був проданий у порушення ст.65 СК України без її згоди та без її відома. 
Посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобілю PEUGEOT 3008, номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, кузов НОМЕР_2 , укладений 27 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а.с.23).
Короткий зміст судових  рішень
Справа розглядалась судом неодноразово.
Рішенням Димитрівського районного суду Донецької області від 03 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Peugeot 3008, реєстраційний номер     НОМЕР_3 , номер шасі (кузова)  НОМЕР_2 , укладений 27 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не отримав згоду дружини ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який виходить за межі дрібного побутового, що є підставою для визнання його недійсним.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 03 серпня  2015 року, залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Повертаючи справу до суду апеляційної інстанції  на новий розгляд суд касаційної інстанції виходив з того, що судами не було  встановлено добросовісність поведінки сторін оспорюваного договору.
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року рішення Димитровського міськрайонного суду Донецької області від   03 серпня 2015 скасовано.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до    ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно при укладанні спірного правочину.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її рух у суді касаційної інстанції
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Димитровського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу № 226/942/15-ц.
У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача після смерті  ОСОБА_3 ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Скаржник просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга  мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові   від  30 березня 2016 року  у справі № 6-533цс16.
Доводи інших учасників справи
 
Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли  добросовісно при укладанні спірного правочину.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 03 липня 2009 року до 31 березня 2014 року, під час якого ними було придбано автомобіль «Peugeot 3008», реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Спірний автомобіль було зареєстровано у Реєстраційно-екзаменаційному відділенні міста Красноармійська Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області 11 березня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 . У свідоцтво про реєстрацію також вписано як співвласника ОСОБА_1 ( а.с.10).
Станом на 20 квітня 2015 року автомобіль «Peugeot 3008», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 належить ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 065383 ( а.с.46).
Відповідно до інформації Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування міста Добропілля Добропільського та Олександрівського районів центру Державної автомобільної інспекції 1418 при Управлінні Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 16 червня 2015 року, факт купівлі-продажу автомобіля «Peugeot 3008» відбувся в торговельній організації у Красноармійській філії № 4 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фордавто-2» 27 лютого 2014 року без зняття з обліку автомобіля. У центрі Державної автомобільної інспекції 1418 міста Добропілля було проведено перереєстрацію транспортного засобу з ОСОБА_2 на нового власника згідно з довідкою-рахунком ( а.с.70-72).
 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України ( в редакції яка діяла на час подання касаційної скарги)  під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно при укладанні спірного правочину.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
У  постановах  від  07  жовтня  2015  року  у   справі  № 6-1622цс15,  від  27  січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі             № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі                           № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.
Отже, відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.
Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.
Враховуючи те, що предметом спору є легковий автомобіль Peugeot 3008, реєстраційний номер НОМЕР_3 , колегія суддів дійшла висновку, що правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового, тому потребував згоди позивача як другого із співвласників.  
Встановивши, що зазначений автомобіль є їхньою спільною сумісною власністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для  визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, оформленого довідкою-рахунком, відповідно до статей 203, 215 ЦК України.  
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 607/16852/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 524/9286/15-ц.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції  Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
За таких обставин,  рішення апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що відповідає усталеній  судовій практиці у даній категорії справ.
 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно вимог статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 413, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Донецької області від  12 квітня 2018 року скасувати, а рішення Димитрівського районного суду Донецької області від 03 серпня 2015 року  залишити в силі. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                              А. А. Калараш
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                              І. В. Литвиненко
 
                                                                                                                       Є. В. Петров 
 
                                                                                                                       І. М. Фаловська