УХВАЛА

02 грудня 2020 року
м. Київ

Справа № 910/3753/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Пількова К.М., Краснова Є.В.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКА" ЛТД
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2020
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКА" ЛТД
до: 1) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова Дмитра Володимировича
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Козак"
3) Київської міської ради
про визнання недійсним правочину, визнання протиправним та скасування рішення
за участю:
позивача: Фомін М.В. (адвокат)
відповідача-2: Лазько С.В, (адвокат)
ВСТАНОВИВ:
1. Суть спору
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "НІКА" ЛТД (далі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова Дмитра Володимировича (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Козак" (далі - відповідач-2) та Київської міської ради (далі - відповідач-3), в якій просило:
- визнати недійсним правочин, яким продовжено (поновлено) Договір оренди земельної ділянки від 05.12.2014, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П за № 198 з урахуванням Договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 01.12.2016, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П за № 265;
- визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса Ігнатова Дмитра Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям індексного розділу), індексний номер: 51088980 від 12.02.2020 09:38:14;
- визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса Ігнатова Дмитра Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям індексного розділу), індексний номер: 51088077 від 12.02.2020 09:13:25.
1.2. Позов обґрунтовано тим, що: були відсутні правові підстави для продовження (поновлення) договору оренди земельної ділянки від 05.12.2014, який припинив свою дію 05.12.2019; земельну ділянку було поділено, відповідачем-2 неправильно у неналежних розмірах обчислювався податок на землю, не виконувались належним чином інші обов`язки за договором оренди, тому він не мав права на поновлення договору оренди. Також посилається на те, що він здійснює часткове компенсування сплати орендної плати за землю в межах будівництва на земельній ділянці, хоча земельна ділянка під введеними в експлуатацію житловими будинками повинна перейти у користування власників квартир, відтак у позивача як учасника договірних відносин з відповідачем-2 існує додатковий тягар компенсування частини орендної плати за землю, на якій будівництво завершене.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020, в позові відмовлено.
2.2. Рішення судів мотивовані тим, що орендар (відповідач-2) у відповідності до умов договору оренди землі належним чином повідомив іншу сторону про намір скористатись переважним правом на поновлення строку дії договору оренди землі на новий строк, орендодавець (відповідач-3) не висловлював заперечення щодо його поновлення ні у строки, передбачені статтею 33 Закону України "Про оренду землі", ні під час розгляду спору у суді, орендар продовжував користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а посилання позивача на неналежне виконання орендарем своїх обов`язків не обґрунтовані. Поділ земельної ділянки відбувся після поновлення договору оренди, у користуванні відповідача-2 залишилась та сама земельна ділянка площею 2,3122 га, що в контексті підстав заявлених позовних вимог визначає їх безпідставність та необґрунтованість.
3. Суть касаційної скарги
3.1. В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного суду і рішення суду першої інстанції, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних відносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №907/535/17 та постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №903/162/17.
3.2. В скарзі позивач посилається на те, що пролонгація договору оренди від 05.12.2014, з урахуванням змін, не відбулась, договір припинив свою дію 05.12.2019, суди невірно застосували статтю 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки відповідач-2 як орендар неналежно виконував свої обов`язки, а земельна ділянка, що була об`єктом оренди, поділена.
4. Мотивувальна частина
4.1. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відтак, згідно пункту 1 частини другої статті 287 цього кодексу підставами касаційного оскарження судових рішень є виключно неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
4.2. В касаційній скарзі позивач посилається на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені в постанові 18.12.2018 у справі №907/535/17 та постанові від 15.02.2018 у справі №903/162/17.
4.3. Суди попередніх інстанції при вирішенні спору у справі, що є предметом перегляду у касаційному порядку, встановили, що орендар (відповідач-2) у відповідності до умов договору оренди землі належним чином повідомив іншу сторону про намір скористатись переважним правом на поновлення строку дії договору оренди землі на новий строк, орендодавець (відповідач-3) не висловлював заперечення щодо його поновлення ні у строки, передбачені статтею 33 Закону України "Про оренду землі", ні під час розгляду спору у суді, орендар продовжував користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а посилання позивача на неналежне виконання орендарем своїх обов`язків не обґрунтовані. Поділ земельної ділянки відбувся після поновлення договору оренди, у користуванні відповідача-2 залишилась та сама земельна ділянка площею 2,3122 га, що в контексті підстав заявлених позовних вимог визначає їх безпідставність та необґрунтованість. Отже, виходячи з того, що договір оренди земельної ділянки від 05.12.2014, укладений між відповідачем-2 як орендарем та відповідачем-3 як орендодавцем, з урахуванням договору про внесення змін від 01.12.2016, був поновлений на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі", суди дійшли висновків про наявність правових підстав для відмови у позові.
4.4. Разом з тим, у справі №907/535/17 апеляційний суд встановив, що орендодавцем упродовж місяця після закінчення строку дії договору, було направлено на адресу орендаря лист, в якому було повідомлено, що термін дії договору оренди закінчився. Судом встановлено і те, що заперечення орендодавця на продовження дії договору на новий строк мали місце і під час дії договору. З огляду на викладене, як зазначив Верховний Суд, апеляційний суд правомірно відмовив у задоволенні вимог про визнання договору поновленим на той самий строк і на тих самих умовах в порядку частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки як до закінчення так і упродовж місяця після закінчення строку дії договору мали місце заперечення орендодавця.
Отже, в даній справі, на відміну від тієї, що розглядається, орендодавець протягом встановленого законодавством терміну заперечував проти поновлення договору оренди.
4.5. У справі №903/162/17 суди при відмові у позові виходили з того, що орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, зобов`язаний був повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку дії договору оренди землі. В даній справі, на відміну від тієї, що розглядається, орендар взагалі не повідомляв орендодавця про свій намір продовжити дію договору оренди, а тому цей договір припинив існування за наслідками поведінки сторін.
4.6. Отже висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду, та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними із тими, що встановлені судами у даній справі, що переглядається у касаційному порядку.
4.7. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників судового процесу.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
4.8. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України.
Відповідно до п.5 ч.1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Отже, оскільки за вказаних обставин правовідносини не є подібними, та відсутні виключні випадки для перегляду судових рішень у касаційному порядку, касаційне провадження підлягає закриттю.
За вказаних обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКА" ЛТД.
4.9. Сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги з урахуванням положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКА" ЛТД на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2020 у справі №910/3753/20, закрити.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Г.М. Мачульський

Судді                                                                                                    К.М. Пільков

Є.В. Краснов