ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року 
м. Київ
Справа №  910/14811/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О. М. - головуючий,  Мамалуй О. О., Студенець В. І., 
за участю секретаря Натаріної О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації»
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Привалов А. І.
від 28.11.2019 та 
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Корсак В. А., Ходаківська І. П., Євсіков О. О.
від 10.06.2020
за позовом  ОСОБА_3 
до ОСОБА_4 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: 1.Товариство з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації»; 2. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна; 3. Аселон Інвестментс Лімітед; 4. ОСОБА_1 ; 5. ОСОБА_2 
про визнання правочину недійсним
за участю представників:
від позивача: Павленко Г. С.
від відповідача: Станицький О. Б.
від третьої особи- 1: Білоцька А. В. 
від третьої особи-2: не з`явилися.
від третьої особи-3: не з`явилися.
від третьої особи-4: ОСОБА_6 
від третьої особи-5: ОСОБА_7 

ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП від 28.09.2018 корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації». 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що належна йому частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» поза його волі були відчужена на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП від 28.09.2018 на користь відповідача - ОСОБА_4 . При цьому, оспорюваний договір від імені позивача було підписано ОСОБА_8 , який діяв на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, проте позивач вказаний договір з ОСОБА_8 ніколи не укладав та нікого не уповноважував від свого імені відчужувати належну йому частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації».
Матеріально-правовою підставою позову позивач визначив статті    15,    16,    203,    215,    216,    1029,    1030,    1034,    1037 Цивільного кодексу України.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій  
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією 22.03.2010 зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи - 10711020000026692.
За твердженням позивача, ОСОБА_3 є власником частки у розмірі 20184,00    грн, що становить 24% статутного капіталу ТОВ «Український науковий інститут сертифікації».
Право власності на частку в статутному капіталі товариства позивач набув на підставі договору купівлі-продажу частки статутного капіталі    ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» від 01.02.2017, укладеного з громадянином України ОСОБА_9 .
Відповідно до умов вказаного договору, ОСОБА_9 (продавець в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передав ОСОБА_3 (покупець)        частку (корпоративні права учасника) розміром 58 870,00 грн, що складає 70% статутного капіталу товариства, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначеному у цьому договорі, прийняти та оплатити корпоративні права.
01.06.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався відступити шляхом продажу 46% частки, номінальна вартість якої становить 38686,00 грн, належних йому в статутному капіталі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», а покупець зобов`язався прийняти частку та сплатити за неї обумовлену договором вартість.
До 28.09.2018 учасниками ТОВ Український науковий інститут сертифікації», статутний капітал якого складав 84 100,00 грн були: 1) ОСОБА_1 - 52% статутного капіталу;        2) ОСОБА_3 - 24% статутного капіталу; 3)     ОСОБА_10 - 24 % статутного капіталу. Вказаний розподіл часток в статутному капіталі товариства був затверджений рішенням загальних зборів учасників товариства, оформленим протоколом №11 від 01.06.2018.
28.09.2018 між ОСОБА_3 (продавець) в особі ОСОБА_8 , який діяв на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською    Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1788. 
Згідно з умовами зазначеного договору продавець продає, а покупець купує корпоративні права у вигляді 24,00    % частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації», номінальною вартістю 20 184,00 грн на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Відповідно до умов п.п.5.1., 5.2. вказаного договору своїми підписами під цим договором сторони досягли згоди, що договірна вартість корпоративних прав у статутному капіталі товариства, що продаються за цим договором, становить 20    184,00 грн без урахування ПДВ. За купівлю корпоративних прав покупець зобов`язується сплатити продавцю 20    184,00    грн.
Сторони встановили, що право власності на корпоративні права у статутному капіталі товариства, які продаються за цим Договором, переходить до покупця після здійснення приймання-передачі корпоративних прав, про що сторони оформлюють акт, який підтверджує отримання покупцем корпоративних прав за цим Договором (п.5.3 договору).
На виконання умов вищевказаного договору між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_4 був складений акт від 28.09.2018 приймання-передачі корпоративних прав по договору купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №№1791, 1792, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв корпоративні права у вигляді 24,00    % частки статутного капіталу ТОВ    «Український науковий інститут сертифікації», номінальною вартістю 20    184,00    грн.
Згідно з актом приймання-передачі від 28.09.2018 передано продавцю грошові кошти в сумі 20    184,00 грн. 
В обґрунтування позову позивач стверджує про те, що з матеріалів реєстраційної справи ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» вбачається, що належна позивачу частка в статутному капіталі товариства була відчужена ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, якого ніколи не існувало та позивачу невідомо про особу ОСОБА_8 , і відповідно, позивач ніколи не мав волі вчиняти будь-які правочини з ОСОБА_4 а отже, означена частка вибула з володіння позивача за відсутності його волі. 
В свою чергу, ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу корпоративних прав від 29.09.2018 продала належну позивачу частку Аселон Інвестментс Лімітед.
Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 позов задоволено повністю.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» від 28.09.2018, укладений між ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14 квітня 2017 року, та ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмір 1762,00 грн.
Рішення мотивовано тим, шо відсутні належні та допустимі докази  наявності волевиявлення ОСОБА_3 на відчуження корпоративних прав у вигляді 24,00% частки статутного капіталу ТОВ «Український науковий інститут сертифікації».
Також враховано, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача відповідно до статті 191 ГПК України, подав нотаріально посвідчену заяву, підписану ОСОБА_4 про визнання позову, та заяву свідка, також нотаріально посвідчену та підписану ОСОБА_4 , в яких остання стверджує, що постійно проживає на окупованій території України та не має змоги виїжджати для дачі показань, пояснень та свідчень до судових, правоохоронних та        інших державних і недержавних установ, організацій та органів, розташованих на підконтрольній території України. При цьому, ОСОБА_4 стверджує, що ніколи не бачила, не тримала в руках та не знайомилися зі змістом Договору управління корпоративними правами від 14.04.2017, стороною якого є ОСОБА_3 .  
Також, у своїй заяві свідка ОСОБА_4 вказує, що взагалі не мала жодного спілкування або комунікацій в будь-який інший спосіб з ОСОБА_3 , вказана особа їй не знайома. 
Суд першої інстанції, дослідивши зазначені заяви, враховуючи приписи    статті 191 ГПК України, дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та відповідає матеріалам справи. 
Північний апеляційний господарський суд постановою від 10.06.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/14811/18        залишив без змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №    910/14811/18, у якій просив їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.
Підставою касаційного оскарження скаржник визначає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 та пунктом 4 частини 2 статті     287, та пунктом 4 частини 3 статті     310 ГПК України    та зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 11.02.2020 у справі №922/614/19. Також скаржник зазначає, що оскаржувані судові рішення прийняті на підставі недопустимих доказів.
Зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога про визнання недійсним оскаржуваного договору не передбачає захист та поновлення права позивача, про що зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, висновки яких не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору.
Також зазначає, що заяви свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є недопустимими доказами, оскільки не можуть підтвердити обставини щодо укладення або неукладення договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017 з огляду на наявність копії такого договору в матеріалах справи в сукупності з обставинами, які були повідомлені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською    Т.В. та не відповідають вимогам процесуального законодавства до форми та порядку подання доказів, що фактично унеможливлює посилання на такі докази в обґрунтування мотивів прийнятого рішення.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 також подав касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.20.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №    910/14811/18, у якій просив їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.
Скаржник визначає підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 та 3 частини 2    статті 287 ГПК України    та зазначає, що поза увагою судів першої та апеляційної інстанції залишилися висновки Верховного Суду щодо застосування господарськими судами частини 2    статті 87 ГПК України    при врахуванні/неврахуванні показань свідків з метою встановлення обставин справи, викладені в постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №910/21263/17, від 13.08.2019 у справі №925/1090/18, від 09.04.2019 у справі №910/6159/18. Суди апеляційної та першої інстанції грубо порушили норму процесуального права - частину 4 статті 191 ГПК України    та не врахували висновок Верховного Суду щодо її застосування, викладений в постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №910/8091/17.
А  також зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права, а саме частини 1 статті 1037 в сукупності з частиною 5    статті 1033 ЦК України    у правовідносинах, подібних тим, що є предметом розгляду у справі №910/14811/18.
Зазначає, що в силу статті 77, частини 2 статті 87 ГПК України обставини підписання та нотаріального посвідчення договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017 так само як і договору купівлі-продажу № 28-09/18/КП не можуть бути спростовані на підставі показань свідків ОСОБА_4  та ОСОБА_8 , так як ці обставини відображені в матеріалах нотаріальних проваджень;
- визнання позову ОСОБА_4 та його прийняття судом, за відсутності законних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу                        №    28-09/18/КП, призвело до порушення прав та інтересів інших осіб, які були залучені судом як треті особи, оскільки рішення у справі може вплинути на їх права та обов?язки;
- судом апеляційної інстанції неправильно застосовано частину 1 статті 1037 ЦК України, оскільки зі змісту цієї норми та частини 5 статті 1033 ЦК України випливає, що згода установника управління на відчуження майна, що була надана управителю, який одночасно набув прав і обов?язків довірчого власника, в договорі управління є достатньою і управитель не потребує отримання окремої (додаткової ) згоди установника управління на вчинення конкретного правочину щодо відчуження такого майна.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.20.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №    910/14811/18, у якій просило їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень визначило пункти 1 та 4 частини 2    статті 287 ГПК України, пункти 3 та 4 частини 3    статті 310 ГПК України. Вважає, що Північний апеляційний господарський суд в своїй постанові від 10.06.2020 застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №910/3907/18. Також скаржник вважає, що судами було порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема суди встановили обставини, що мають суттєве значення для справи на підставі недопустимих доказів та в процесі розгляду справи необґрунтовано відхилили клопотання скаржника про призначення судової почеркознавчої експертизи та виклик свідків у судове засідання для допиту, які були направлені на встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідне рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Позивач надав відзив на касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у якому просив в їх задоволенні відмовити. Зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає характеру спірних правовідносин та правовій природі спору, який виник між сторонами. Правовідносини у справі № 183/167/16 та справі № 910/14811/18 не є подібними.
У відзиві на касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» позивач зазначає, що посилання скаржника на неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, є безпідставним так як правовідносини у наведеній справі та справі № 910/14811/18 не є подібними, а також що наведені скаржником підстави для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції  не є такими в розумінні частини 1 статті 310 ГПК України.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» надало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Склад суду у даній справі визначений на підставі витягів з протоколів автоматизованого розподілу судової справи, які наявні в матеріалах справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно із частиною першою    статті 215 Цивільного кодексу України    підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятої та шостої    статті 203 цього кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами першою-третьою, п`ятою та шостою    статті 203 Цивільного кодексу України    встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Приймаючи оскаржувані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» від 28.09.2018 суперечить положенням частини 3 статті 203 ЦК України, оскільки було відсутнє волевиявлення ОСОБА_3 на його укладення і, відповідно, на продаж належної йому частки в статутному капіталі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», а тому позовні вимоги про визнання недійсним такого договору підлягають задоволенню.
Судами також прийнято заяву відповідача про визнання позову.
У той же час рішення  господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого:
- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;
- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;
- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог норм процесуального права щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Таким чином, господарські суди зобов`язані надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, які містяться в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, поклали в основу такого рішення заперечення позивачем факту укладення договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, сторонами якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , та визнання позову відповідачем ОСОБА_4 з тих підстав, що вона договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, яким ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_8 на управління корпоративними правами ТОВ    «Український науковий інститут сертифікації», не бачила.
У той же час суди попередніх інстанцій, приймаючи заперечення позивачем факту укладення договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, за яким ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_8 на управління корпоративними правами ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», наявність чи відсутність такого договору достовірно не встановили.
З наявної в матеріалах справи копії зазначеного договору, яка є неналежної якості та не дає можливості встановити його зміст, все ж таки вбачається що договір управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017 був нотаріально посвідчений.
Для з`ясування обставин, судом першої інстанції було витребувано в Управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у м. Києві оригінал договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, сторонами якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жердєвою Наталією Олександрівною, а також витяг з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського        нотаріального округу Жердєвої        Наталії Олександрівни, що містить відомості про нотаріальну дію щодо ОСОБА_3 , зареєстровану 14 квітня 2017    року.
Суди попередніх інстанцій вважають, що Головне територіальне управління юстиції у м. Києві факт нотаріального посвідчення 14 квітня 2017 року Договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, сторонами якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , не підтвердило, посилаючись на відповідь від 18.06.2019 № 9181/4-19 (т.4, а.с. 137-138).
Разом з тим, адресований місцевому господарському суду лист Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 18.06.2019 № 9181/4-19 свідчить лише про те, що створеною наказом Головного територіального  управління юстиції у м. Києві від 23.05.2018 № 304/6 комісією для вилучення та передачі до Київського державного нотаріального архіву документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса Жердєвої Н.О.  вилучені документи перебувають на стадії перевірки.
А також зазначено, що запитувані документи не можуть бути надані суду станом на день надання цієї відповіді.
Тобто висновки судів попередніх інстанцій, що Головне територіальне управління юстиції у м. Києві не підтвердило факт нотаріального посвідчення договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017 є передчасними.
Крім того, судами попередніх інстанцій не з?ясовувались обставини чи вчинялися ОСОБА_8 будь-яких інші юридично значимі дії від імені ОСОБА_3 на підставі договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017.
Також суди попередніх інстанцій поставили під сумнів факт підписання спірного договору купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» від 28.09.2018 саме ОСОБА_4 , факт перебування якої у місті Києві не встановлений, та усвідомлення нею умов правочину і його правових наслідків, враховуючи обставини відображені у заяві свідка.
Однак, наявна в матеріалах справи заява відповідача про визнання позову обґрунтовується виключно тим, що вона договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017, яким ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_8 на управління корпоративними правами  ТОВ «Український науковий інститут сертифікації», не бачила.
У зазначеній заяві відсутні заперечення відповідачки щодо підписання нею спірного договору купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» від 28.09.2018, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1788.
Отже обставини укладення договору купівлі-продажу №28-09/18/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» від 28.09.2018 між ОСОБА_8 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 судами попередніх інстанцій достовірно не встановлені.
Щодо викладених в касаційних скаргах ОСОБА_1 та ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» заперечень щодо обраного ОСОБА_3 способу захисту порушеного права в судовому порядку, який на їх думку не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, оскільки в даному випадку належним способом захисту має бути вимога про витребування майна від добросовісного набувача, то вони  є безпідставними.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 02.07.2019 по справі № 48/340, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
ОСОБА_3 вимоги до наступних власників належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» у цій справі не заявлені.
Крім того, у справі, що розглядається, спірним є укладення від імені позивача договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства особою, повноваження якої на вчинення відповідних дій не підтверджені; натомість у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 11.02.2020 №922/614/19 висновки щодо застосування статті 388 Цивільного кодексу України зроблені при вирішенні спору про повернення земельних ділянок у власність держави.
Отже, правовідносини у справі № 910/14811/18 та у справах № 183/1617/16 та №    922/614/19 не є подібними, адже встановлені у справах фактичні обставини та матеріально-правове регулювання відповідних їм правовідносин не є подібними.
Наведена в касаційній скарзі ТОВ «Український науковий інститут сертифікації» постанова Великої Палати Верховного суду від 01.10.2019 у справі                                № 910/3907/18 висновки якої на думку скаржника не були враховані,  стосується оскарження позивачем наступних правочинів щодо відчуження майна, яке вибуло з його володіння, стороною яких не він не був, тобто  правовідносини у справі №910/3907/18 та цій справі не є подібними.
Щодо доводів викладених в касаційній скарзі ОСОБА_2 про неправильне застосування апеляційним судом частини 1 статті 1037 в сукупності з частиною 5 статті 1033 Цивільного кодексу України та необхідності надання Верховним Судом висновку щодо застосування цих норм, то формування такого висновку наразі є неможливим.
Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи обставини укладення договору управління корпоративними правами та здійснення представництва інтересів від 14.04.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 не встановлені, не  з?ясовано зміст договору та не встановлено конкретного обсягу повноважень, які власник передає за договором управителю, у зв?язку з чим суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити правильність застосування судами попередніх інстанцій положень частини 1 статті 1037 Цивільного кодексу України при оцінці правомірності дій управителя з відчуження майна та сформувати висновок щодо  застосування цієї норми, виходячи з встановлених у цій справі обставин.
При цьому колегія суддів погоджується з доводами цього скаржника про те, що визнання позову відповідачкою та прийняття його судами попередніх інстанцій без встановлення існування законних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства, яка в подальшому була відчужена відповідачкою на користь третьої особи Аселон Інвестментс Лімітед, порушує права третіх осіб, які набули права на частку після укладення оспореного договору купівлі-продажу.
Подібна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 910/8091/17.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
З врахуванням викладеного, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій припустилися неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з`ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для їх скасування та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав та обов`язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.
Судові витрати
Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої  статті 129 Господарського процесуального кодексу України судом касаційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науковий інститут сертифікації» задовольнити.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 та постанову Північного  апеляційного господарського суду від 10.06.2020 у справі №    910/14811/18  скасувати.
4. Справу №    910/14811/18 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 
5. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. Баранець 

Судді                                                                                          О. Мамалуй

                                                                                          В. Студенець