Постанова                                                               
Іменем України                            
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 326/289/18
провадження № 61-16596св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , державний реєстратор Приморської районної державної адміністрації Запорізької області Попова Марина Олександрівна,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року у складі судді Каряки Д. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора Попової М. О., третя особа - 
ОСОБА_3 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди).
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 03 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір обміну земельних ділянок, відповідно до умов якого він передав у власність ОСОБА_2 належну йому на підставі державного акту від 29 грудня 2009 року серії ЯИ № 472277 земельну ділянку площею 0,2038 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 2320983300:04:014:0046, розташовану на території Білозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, а ОСОБА_2 передав йому у власність належну на підставі державного акту від 07 грудня 2005 року серії ЗП № 017943 земельну ділянку площею 8,1188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 2324810100:15:003:0010, розташовану на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області. 
01 січня 2016 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4 ) укладено договір оренди землі, відповідно до якого він передав орендарю у платне користування належну йому на праві власності земельну ділянку площею 8,1188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області. Разом з тим,  
23 листопада 2017 року державний реєстратор відмовив у здійсненні державної реєстрації права оренди за ФОП ОСОБА_4 , оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про право власності на зазначену земельну ділянку за іншою особою - ОСОБА_2 .  
В подальшому йому стало відомо, що 05 серпня 2017 року ОСОБА_2 розмістив у газеті Приморської районної ради Запорізької області «Приморская степь» (випуск № 31 (8570)) оголошення про втрату ним державного акта на право власності на земельну ділянку від 07 грудня 2005 року серії ЗП № 017943, виданого Приморським районним відділом земельних ресурсів.
Рішенням державного реєстратора Приморської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - Приморська РДА) Попової М. О. 
від 23 серпня 2017 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 8,1188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, підстава - копія державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗП 
№ 017943, виданого 07 грудня 2005 року Приморським районним відділом земельних ресурсів.
Рішенням державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О. 
від 13 вересня 2017 року за ОСОБА_3 зареєстроване право оренди вищевказаної земельної ділянки на підставі договору оренди землі 
від 05 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар).
Посилаючись на неправомірність дій держаного реєстратора щодо реєстрації права власності та права оренди на належну йому на праві власності земельну ділянку за іншими особами, позивач просив: 
- скасувати рішення державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) 
від 23 серпня 2017 року індексний номер: 36753412 та внесений на підставі нього реєстраційний запис: номер запису про право власності: 22010797, дата державної реєстрації 04 серпня 2017 року, власник: ОСОБА_2 , форма власності: приватна, розмір частки: 1, об`єкт: земельна ділянка, кадастровий номер 2324810100:15:003:0010, площа 8,1188 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 07 грудня 2005 року, орган що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Приморський РВ ЗРФ ДП Центр ДЗК, вид угіддя: рілля, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, підстава виникнення права власності: копія державного акту на право власності на земельну ділянку ЗП № 017943, виданого 07 грудня 2005 року, видавник: Приморський районний відділ земельних ресурсів, газета «Приморская степь» номер 31 (8570) від 05 серпня 2017 року;
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 вересня 2017 року, індексний номер: 37060431 та внесений на підставі нього реєстраційний запис: номер запису про інше речове право: 22316522, дата державної реєстрації 08 вересня 2017 року, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки, зміст іншого речового права: строкове платне користування земельною ділянкою, строк дії: 25 років, об`єкт іншого речового права: земельна ділянка площею 8,1188 га, підстава виникнення іншого речового права: договір оренди землі, виданий 05 вересня 2017 року, видавник: ОСОБА_3 - орендар та ОСОБА_2 - орендодавець. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 27 березня
2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23 серпня 2017 року, індексний номер: 36753412 та внесений на підставі нього реєстраційний запис: номер запису про право власності: 22010797, дата державної реєстрації 04 серпня 2017 року, власник: ОСОБА_2 , форма власності: приватна, розмір частки: 1, об`єкт: земельна ділянка, кадастровий номер 2324810100:15:003:0010, площа 8,1188 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 07 грудня 2005 року, орган що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Приморський РВ ЗРФ ДП Центр ДЗК, вид угіддя: рілля, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, підстава виникнення права власності: копія державного акта на право власності на земельну ділянку ЗП № 017943, виданого 07 грудня 2005 року, видавник: Приморський районний відділ земельних ресурсів, газета «Приморская степь» номер 31 (8570) від 05 серпня 2017 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 вересня 2017 року індексний номер: 37060431 та внесений на підставі нього реєстраційний запис: номер запису про інше речове право: 22316522, дата державної реєстрації 08 вересня 2017 року, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки, зміст іншого речового права: строкове платне користування земельною ділянкою, строк дії: 25 років, об`єкт іншого речового права: земельна ділянка площею 8,1188 га, підстава виникнення іншого речового права: договір оренди землі, виданий 05 вересня 2017 року, видавник: ОСОБА_3 - орендар та ОСОБА_2 - орендодавець.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при проведенні державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 та права оренди згідно з договором оренди земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , державним реєстратором не було враховано, що власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 на підставі договору обміну земельних ділянок від 03 серпня 2010 року, який не визнано недійсним або нікчемним, запис про припинення права власності за позивачем до державного реєстру не внесено. Унаслідок вчинених реєстраційних дій позивач позбавлений можливості внести відомості про своє право власності на земельну ділянку до державного реєстру прав власності, а також реєстрації права її оренди, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваних рішень державного реєстратора.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду Запорізької області від 27 березня
2019 року залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_2 , у якій він просив скасувати рішення Приморського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що договір обміну земельними ділянками від 03 серпня 2010 року, за яким начебто до позивача перейшло право власності на спірну земельну ділянку, не відповідає вимогам закону, а тому є нікчемним. Вказував на те, що в Україні продовжує діяти запроваджений мораторій на відчуження у будь-який спосіб земель сільськогосподарського призначення, зокрема для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (підпункт «б» пункту 15 
розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, чинній на момент укладення договору обміну земельних ділянок). Міна (обмін) земельних часток (паїв) є цивільно-правовою угодою, яка може укладатися лише в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV (далі - Закону № 899-IV). Аналіз статей 5, 14 Закону № 899-IV дає підстави для висновку, що обміняними можуть бути лише земельні ділянки за схемою «пай на пай» у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Договір обміну земельних ділянок від 03 серпня 2010 року укладений у період дії заборони на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що свідчить про його нікчемність. При розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції не враховано правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16, не зважаючи на те, що його представник наполягав на застосуванні цього висновку до спірних правовідносин.
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О., у якому вона заявила, що залишає на розсуд суду касаційної інстанції питання про скасування рішення Приморського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року. Зазначала, що при зверненні з заявою про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку представником ОСОБА_2 було подано повний пакет документів, необхідний для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого проведено до 01 січня 2013 року, зокрема копію втраченого державного акта від 07 грудня 2005 року серії ЗП № 017943, на якому не було відмітки нотаріуса чи відділу Держкомзему про перехід права власності на земельну ділянку, та оголошення про втрату документа у друкованому засобі масової інформації. Станом на 23 серпня 2017 року їй не було відомо про укладення договору обміну земельних ділянок від 03 серпня 2010 року. ОСОБА_3 також подав усі необхідні документи при реєстрації за ним права оренди на спірну земельну ділянку. Звертала увагу на те, що відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами попередніх інстанцій установлено, що 07 грудня 2005 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 017943 площею 8,1188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області.
03 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір обміну земельних ділянок, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2038 га,  цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 2320983300:04:014:0046, розташовану на території Білозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, а ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 8,1188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 2324810100:15:003:0010, розташовану на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області. Договір зареєстровано приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською О. О. у реєстрі за № 3125. На державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 017943, виданому Приморським районним відділом земельних ресурсів Приморської РДА 07 грудня 2005 року, міститься відмітка начальника відділу Держкомзему у Приморському району Запорізької області про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору від 03 серпня 2010 року за ОСОБА_1 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 жовтня 2017 року 
№ 100764529 державним реєстратором Приморської РДА Поповою М. О. внесено записи: номер запису про право власності: 22010797, дата державної реєстрації: 04 серпня 2017 року, власник: ОСОБА_2 , форма власності: приватна, розмір частки: 1, об`єкт: земельна ділянка, кадастровий номер: 2324810100:15:003:0010, площа: 8,1188 га, дата державної реєстрації земельної ділянки: 07 грудня 2005 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Приморський РВ ЗФ ДП Центр ДЗК, вид угіддя: рілля, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, підстава виникнення права власності: копія державного акту на право власності на земельну ділянку ЗП № 017943, виданого 07 грудня 2005 року, видавник: Приморський районний відділ земельних ресурсів, газета «Приморская степь», підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36753412 від 23 серпня 
2017 року, реєстратор: Попова М. О. , а також номер запису про інше речове право: 22316522, дата державної реєстрації: 08 вересня 2017 року, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки, зміст іншого речового права: строкове платне користування земельної ділянки, строк дії: 25 років, об`єкт іншого речового права: земельна ділянка площею 8,1188 га, підстава виникнення іншого речового права: договір оренди землі, виданий 05 вересня 2017 року, видавник: ОСОБА_3 - орендар та ОСОБА_2 - орендодавець, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37060431 від 13 вересня 2017 року, реєстратор: Попова М. О . 
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру власником земельної ділянки площею 8,1188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 324810100:15:003:0010, розташованої на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, є ОСОБА_2 , дата державної реєстрації: 04 серпня 2017 року, право оренди землі - ОСОБА_3 
30 жовтня 2017 року Відділ Держгеокадастру у Приморському районі повідомив ОСОБА_1 про те, що у розділі 1 Книги записів державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку фізичних осіб по Приморській міській раді Приморського району Запорізької області містяться відомості про те, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 017943, зареєстрованого 07 грудня 2005 року за № 010527800373 на ім`я ОСОБА_2 , 06 серпня 2010 року зареєстровано зміни, внесені до Поземельної книги за реєстровим № 278150300107510 про перехід права власності на земельну ділянку загальною площею 8,1188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, угіддя - рілля, кадастровий номер 2324810100:15:003:0010, до ОСОБА_1 .  
Рішенням державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О. від 23 листопада 2017 року представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_7 відмовлено у державній реєстрації права власності земельної ділянки, кадастровий номер 2324810100:15:003:0010, розташованої на території Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, у зв`язку наявністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на вказану земельну ділянку за іншою особою.
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.
Щодо обраного способу захисту порушеного права
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень державного виконавця, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе власником чи постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. 
 
При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. 
 
Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень державного виконавця).
 
Аналогічний висновок викладений Великою Палатою у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 04 вересня 2018 року у справі 
№ 915/127/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, 
від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 обгрунтовані тим, що внаслідок його неправомірних дій, ОСОБА_2 , не зважаючи на укладення між ними
договору обміну земельних ділянок від 03 серпня 2010 року, звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію за ним права власності на спірну земельну ділянку, посилаючись на втрату ним державного акта на право власності на земельну ділянку від 07 грудня 2005 року серії ЗП № 017943, що свідчить про невизнання ОСОБА_2 права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.
Розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, позивач обрав неефективний спосіб захисту цивільного права, а саме про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та права оренди, а не скасування запису про державну реєстрацію права власності та права оренди, чи про визнання права власності на спірну земельну ділянку, оскільки таке право не визнається відповідачем ОСОБА_2 , також про витребування земельної ділянки у ОСОБА_3 на підставі статті 388 ЦК України, як такої, що вибула з володіння власника поза його волею на підставі укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору оренди спірної земельної ділянки. 
Щодо встановлення належності відповідачів у справі
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи підтверджують, що спір виник з приводу порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності позивача на земельну ділянку внаслідок реєстрації за ними права власності та права оренди.  
Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності та права оренди не можуть бути звернені до державного реєстратора Приморської РДА Попової М. О., яку позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Відповідно до рішення державного реєстратора від 13 вересня 2017 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право оренди на спірну земельну ділянку на підставі договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 .
Ураховуючи, що особа, за якою зареєстроване речове право на земельну ділянку - право оренди, ОСОБА_3 не залучений до участі у справі співвідповідачем, рішення суду першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора від 13 вересня 2017 року не можна визнати законним та обгрунтованим. 
Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження 
№ 14-397цс19).
Щодо аргументів касаційної скарги про нікчемність договору обміну земельних ділянок у зв`язку з укладенням його у період дії мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення 
Відповідно до положень статей 6 і 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).
Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).
У разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону № 899-IV).
Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV).
Частина перша статті 14 Закону № 899-IV визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).
Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.
Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, та виключення з неї щодо можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2019 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).
У своєму рішенні від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129). 
Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156). 
Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Натомість рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може тлумачитися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.
Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (провадження № 14-66цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 
2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.
Сторони договору обміну земельних ділянок від 03 серпня 2010 року обмінялися сформованими земельними ділянками, які зареєстровані, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому на спірні правовідносини не поширюються положення Закону № 899-IV, дія якого поширюється на обмін розподілених між власниками та визначених у натурі земельних ділянок, але які ще незареєстровані за власниками, тобто таких, які не можуть виступати об`єктом цивільних прав.
За таких обставин, правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 унаслідок укладення договору міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та відповідають положенням статей 203, 715, 716 ЦК України.
Той факт, що земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, обмін яких було здійснено між сторонами, не знаходяться всередині єдиного массиву земель сількогосподарського призначення, не спростовує правомірності вчиненого сторонами правочину, оскільки до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», яким доповнено ЗК України статтею 37-1 «Особливості використання та розпорядження земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення, а також полезахисними лісовими смугами, які обмежують такий масив», чинне законодавство не встановлювало заборони на укладення договору міни земельних ділянок, розташованих у різних масивах земель сільськогосподарського призначення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частинами першою та другою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суди не врахували, що обраний ним спосіб захисту права є неефективним, оскільки не поновлює його порушених прав, а також, що державний реєстратор Приморської РДА Попова М. О. не є належним відповідачем у даній справі. Крім того, задовольняючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди за 
ОСОБА_3 , суди не звернули увагу, що він не залучений до участі у справі як відповідач.  
Зазначені порушення є істотними та призвели до ухвалення незаконних судових рішень, що є підставою для їх скасування з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 .
Розподіл судових витрат
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 114,40 грн та за подання касаційної скарги - 2 819,20 грн, а всього - 4 933,60 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 27 березня 
2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Приморської районної державної адміністрації Запорізької області Попової Марини Олександрівни, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 4 933,60 грн.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  О. В. Ступак

 
Судді:                                                                            І. Ю. Гулейков

 
С. О. Погрібний

 
Г. І. Усик

 
В. В. Яремко