ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2020 року                                                                                                
м. Київ
справа № 623/3391/18 
провадження № 51-2951км20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника
(у режимі відеоконференції)                  ОСОБА_6 ,
засудженого                                               
(у режимі відеоконференції)                  ОСОБА_7 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року у кримінальному провадженні щодо
                                                           ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бражківка Ізюмського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини 
            За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 січня 2020 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_7 було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.  
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого не оскаржено в касаційному порядку.
            Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні повторно, за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у житло крадіжки за обставин,   викладених у вироку.
            Як установив суд, 17 липня 2018 року вдень ОСОБА_7 разом із  ОСОБА_8 , проникнувши до будинку АДРЕСА_2 , викрали звідти належне ОСОБА_9 майно на загальну суму 1027 грн, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, прокурор проситьскасуватина підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), ухвалу суду апеляційної інстанціїщодо  ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у цьомусуді. За твердженням скаржника, при здійсненні апеляційного провадження суд усупереч вимогам ст. 65 КК повною мірою не врахував тяжкості кримінального правопорушення, особи винного і необґрунтовано погодився з неправомірним рішенням місцевого суду про звільнення засудженого  від відбування покарання з випробуванням, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. Також зазначає, що ухвала в оспорюваній частині не відповідає приписам ст. 419 КПК, адже не містить  умотивованих відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення.
            Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
 
Позиції учасників судового провадження
            У суді касаційної інстанції прокурор підтримав касаційну скаргу; засуджений та його захисник заперечили обґрунтованість  вимог сторони обвинувачення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність юридичної оцінки  діяння за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не заперечуються. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання і визначений порядок його відбування мають бути адекватними (відповідними) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи          з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Отже, у розумінні законодавця справедливим є покарання, яке серед іншого повинно забезпечити і мету попередження нових злочинів. 
У силу статей 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
При перегляді вироку щодо ОСОБА_7 апеляційний суд не дотримався вказаних  положень закону.  
За матеріалами кримінального провадження, на вирок місцевого суду, крім засудженого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу прокурор.  У ній він, наводячи конкретні аргументи про неправильне застосування ст. 75 КК й у зв`язку з цим  м`якість обраного ОСОБА_7 покарання, просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення у відповідній частині й ухвалити новий вирок, яким обрати  засудженому більш суворий захід примусу, що належить відбувати реально.
За наслідками апеляційного розгляду суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням інституту умовного звільнення  відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу, а тому відмовив у задоволенні скарги прокурора.
Однак у своїй ухвалі апеляційний суд не спростував усіх доводів сторони обвинувачення і не вмотивував, чому він вважає за можливе досягти мети виправлення ОСОБА_7 й попередження нових злочинів без відбування засудженим  покарання  за умови тільки певного контролю за його поведінкою.    
 Як убачається зі змісту ухвали, мотивуючи позицію, згаданий суд  обмежився посиланнями на те, що ОСОБА_7 на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання й повернув потерпілому викрадене майно. При цьому суд апеляційної інстанції, констатувавши про судимості засудженого, фактично не взяв до уваги їх та обтяжуючої обставини – рецидиву злочину.
  Без належної правової оцінки залишилися наявні в справі й такі, що підлягають обов`язковому врахуванню, дані про особу ОСОБА_7 , котрий суспільно корисною діяльністю не займався, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за різні кримінальні правопорушення, у тому числі проти власності, попри застосування раніше до нього ст. 75 КК не виправдав довіри й навіть у період іспитового строку вчинив злочин, а після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став і знову продовжив протиправну діяльність. 
Крім того, не зважив апеляційний суд і на доповідь органу пробації, згідно з якою без позбавлення чи обмеження волі на певний строк мети виправлення ОСОБА_7 не буде досягнуто через становлення останнім високої небезпеки для суспільства.
Разом із цим суд  повною мірою не врахував ступеня тяжкості та характеру вчиненого діяння, кількості кваліфікуючих його ознак. 
З огляду на викладене висновок згаданого суду про можливість  звільнення   ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є необґрунтованим, його було зроблено без урахування особливостей правозастосування цієї норми матеріального права.
Таким чином, указаний закон України про кримінальну відповідальність було застосовано неправильно, що потягло за собою м`якість призначеного засудженому покарання, а рішення апеляційного суду не відповідає ст. 419 КПК,  про що слушно зазначає прокурор у касаційній скарзі.
Тому ухвалу апеляційного суду не можна залишити в силі, вона підлягає скасуванню на підставі пунктів 1–3 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, а кримінальне провадження – призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Отже, подану касаційну скаргу слід задовольнити. 
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, належно оцінити всі  обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу та порядку його відбування, й ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК. 
При цьому суду слід мати на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого ОСОБА_7 та пом`якшуючих обставин призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним і м`яким.
 Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

  ОСОБА_2                         ОСОБА_1                                          ОСОБА_3